Talja emlékére

M.-től M.-nek

1.

1998 júliusának egyik reggelén a Romanov család összes még életben lévő tagja a nemrégiben felújított szentpétervári Astoria Hotel előcsarnokában gyülekezett. Arra vártak, hogy elindulhassanak a Péter-Pál-erődbe, II. Miklós cár és hitvese, Alekszandra cárné és gyermekeik ünnepélyes temetésére, akiket a velük együtt meggyilkolt férfiakkal és nőkkel közösen készültek örök nyugalomra helyezni. Egyedül a cárevics kis kutyája, amit a családtagok kivégzésével egy időben lőttek agyon, nem jogosult erre a kiváltságra.

Egy-két nappal korábban érkeztek Szentpétervárra, mind annak a legendás dinasztiának a túlélői, amely a tizenhatodik század óta uralta a világ legnagyobb birodalmát. A világ legkülönbözőbb részeiről jöttek, főként Amerikából és Nyugat-Európa szinte minden országából. Legalább három generáció: az idősek, megjelenésükben és gyászviseletükben természetesen nemesek, elegánsan kicsinosítva; a legfiatalabbak, valamint gyermekeik, akik nem sokat fogtak fel családjuk történetéből. A szálloda előcsarnokában felszerelt televízión követték az ünnepi előkészületeket, amelyet élőben közvetítettek.

A légierő nagy repülőgépe éppen leszállt Jekatyerinburgból, ahol a cári család odaveszett, és ahol a holttestüket csodával határos módon valamivel az elbeszélteknél korábban megtalálták. A leszállópályán a díszőrség vigyázzban állt, kihúzott kardokkal, miközben a katonai csapat gyászindulót játszott. A tetőtől talpig egyenruhás katonák egyesével leengedték a koporsókat a gépről, majd vállukon cipelték a halottaskocsikig.

Mindazok, akik összegyűltek a szálloda előcsarnokában, és a tévé kis képernyőjére tapasztották a szemüket, ugyanazt a nevet viselték, mint az áldozatok – a Romanovok világhírű nemzetségének nevét –, de a vérségi kötelékük távolinak számított, vagy nem is létezett. Egyikőjük sem volt elég idős ahhoz, hogy ismerhette volna II. Miklóst, a legidősebb közülük is éppenhogy csak emlékezett arra, hogy a szülei vagy a nagyszülei valaha beszéltek róla. Az 1917-es forradalom során a cári család húsznál is több tagját végezték ki. A túlélők és a túlélők leszármazottai a későbbiekben nemkívánatos személyeknek minősültek a Szovjetunióban. Pénzszűkében a legtöbbjüknek alkalmazkodniuk kellett az új körülményekhez, új életet kellett teremteniük, bárhová is sodorta őket a sors, és meg kellett találniuk a saját helyüket a nemesi címüktől oly eltérő környezetben. Mivel a hazájuk megszakított velük mindennemű kapcsolatot, a legfiatalabbak kénytelenek voltak szülőföldjüket a legtávolabbi emlékeik közé sorolni és az emlékezet homályába zárni.

Ezt követte az utolsó cár temetése, amely nemcsak látványosan összeforrasztotta a kapcsolatokat, hanem egy olyan Oroszországban adott nekik rivaldafényt, amelyet nem ismertek, és ahol – legalábbis a szertartás idejére – újra megtestesíthették az ország első számú családját. A képernyőn meglátták a kétfejű sassal borított koporsókat, és az a néhány, aki beszélt közülük oroszul, megpróbálta kisilabizálni a neveket, amelyeket bronzzal véstek a fedelekre: Olga Nyikolajevna, Marija Nyikolajevna, Alekszej Nyikolajevics, Alekszandra Fjodorovna… Szinte magukról megfeledkezve, úgy érezték, mintha gombóc lenne a torkukban és könny szökött a szemükbe. A múltból visszatérő valaha volt legszörnyűbb, legvéresebb tragédia – ráadásul a saját rokonaiké – egy csapásra megérintette, és mélyen megindította őket.

Majd teljesen váratlanul, nagy lármával kísérve kinyílt az előcsarnok ajtaja, és besétált rajta egy mankókkal lépdelő asszony, aki egyértelműen idős volt, magas és fenséges. Életkora és a mankók ellenére tartása királynői volt. A ruhája kopottasnak tűnt, de jó ízlésről tanúskodott, és természetes eleganciával viselte. Ősz haját gondosan hátrafésülte; szinte ránctalan arca pedig egy fiatal lány kinézetét kölcsönözte neki. Káprázatos kék szeme csillogott. Tekintetét a hatalmas, oszlopos teremben összegyűlt ötven férfira és nőre emelte. Hogy ki volt ő? Natalija Androszova Iszkander Romanov. Még soha nem hallottam róla…

Miklós nagyherceg előrelépett. A cári család feje és a legidősebb a Romanovok közül, magas, impozáns férfi, akinek a szava törvény. Odalépett a betolakodóhoz, és köszönésképpen meghajolt. A gesztus egyértelművé tette mindenki számára: családtagként kell bánniuk az asszonnyal. Ennek ellenére nem sok figyelmet fordítottak rá.

Ösztönösen megérezték, hogy különbözik tőlük, és emiatt nem fogadták kicsattanó örömmel. Láttak már elég szélhámosságot – ál-Anasztáziákat, álcárevicseket, aztán a cárevicsek ál fiú- vagy lánygyermekeit… Már nem is tiltakoztak, amikor ezek az önjelölt rokonok itt-ott feltűntek, hogy igényt tartsanak az illuzórikus örökség egy részére, vagy hogy a tündöklő név sugara egy kicsit őket is pásztázza. De távolságot tartottak mindenkitől, aki a láthatatlan, de légmentesen lezárt körükbe próbált bejutni. És így, bár nem húzódtak távol a betolakodótól, nem is közeledtek felé. Ennélfogva: ha észrevétlenül is, de elszigetelték.

Az Orosz Birodalom több mint hetven évvel ezelőtti bukása óta soha nem volt ilyen rangos szertartás a Péter-Pál-erőd templomában álló cári családi panteonban. Több száz gyertya ragyogta be az oltár környékét és az ikonosztázt. A szertartásos díszruhát viselő főpapok csoportjai megforgatták füstölőjüket. Jobbra foglalt helyet a cári család, másutt nagykövetek, valamint polgári és katonai elöljárók, II. Miklós és családtagjainak koporsója előtt pedig maga Borisz Jelcin – aki nemrégiben a földdel tetette egyenlővé a jekatyerinburgi Ipatyev-házat, mert zarándokhely lett –, vagyis az a személy, aki engedélyezte az ünnepélyes temetést. Láthattuk, ahogy a volt kommunista fejet hajt az utolsó cár maradványai előtt, majd részvétéről biztosítva határozottan megrázza Miklós herceg kezét. Ez nem a múlt és a jelen kibékülése volt, sokkal inkább két múlt, a cári és a kommunista egyesülése egy furcsa jelenben.

A betolakodó, Natalija Androszova Iszkander Romanov a család utolsó sorában állt. Senki nem ragadta meg a karját, hogy segítse a lépéseit. Senki nem foglalkozott vele. Mindez őt egy percig sem érdekelte: nem az élőkért, hanem a holtakért jött közéjük.

Ami engem illet, azért hívtak meg II. Miklós temetésére, mert a nagyanyám, Olga nagyhercegnő Romanov volt. Még tizenhat éves sem volt, amikor elhagyta szülőhazáját Görögországért, hogy feleségül menjen I. Györgyhöz. A görögök melegen fogadták, ő pedig maradéktalanul nekik szentelte az életét. Nemcsak jótékonysági intézményeket, kórházakat és árvaházakat alapított, hanem személyesen felügyelte működésüket is. Soha nem keveredett a politikába. Minden előjoga közül csak egyet tartott meg – azt, hogy mindenki számára elérhető legyen, meghallgassa azokat, akiknek szükségük van rá, és határtalan együttérzésének megfelelően cselekedjen.

Noha gondoskodott arról, hogy titokban tartsa, a lelke mélyén orosz maradt. Így történhetett, hogy huszonöt év házasság után, amikor már nem számított arra, hogy több gyermeke lesz, mégis életet adott utolsó fiának, és a szíve mélyén úgy döntött, ez a fiúgyermek lesz az orosz a családban. Minden évben magával vitte hosszú oroszországi tartózkodására, oroszra tanította, amit a gyermek anyanyelvi szinten beszélt. Gyakran magával vitte a számos rokon valamelyikének meglátogatására, és együtt játszott II. Miklós gyermekeivel, főleg Anasztáziával, aki vele egyidős volt. Örömmel fedezte fel benne a szláv lelket és a zenei tehetséget, amely ugyanebből a forrásból fakadt. Olga királynénak ez a legkisebb gyermeke az apám, Kristóf görög királyi herceg volt. Tőle örököltem az érdeklődést, amely minden Oroszországgal kapcsolatos dologhoz fűz. Végtére is, ezeknek a különböző, élettel teli cároknak a hirtelen fordulatokkal és tragédiákkal teli, szépirodalomra emlékeztető története tisztán családi ügy.

A betolakodó, Natalija – a barátoknak és családtagoknak Talja – kíváncsi volt rám. Néhány évvel korábbi moszkvai tartózkodásomkor egy orosz barátom felajánlotta, hogy bemutat az egyik női unokatestvéremnek, aki mindig az országban élt. Bevallom, kételyeim támadtak származásának hitelessége miatt, így nem jártam utána az ügynek. Most a sors ezen állami temetés alkalmával összehozott minket, és találkozni szerettem volna vele. Ugyanaz a barát, akitől először hallottam róla, megbeszélt vele egy időpontot. Bár még nem győződtem meg arról, hogy valódi Romanov-leszármazottal hozott-e össze az élet.

Moszkvába utaztam, hogy találkozhassak ezzel az élő rejtéllyel. Az autó, miközben falta a kilométereket, áthajtott a nagyon széles Kutuzov sugárúton. Elhajtottunk a rönkház mellett, ahol a moszkvai csata előestéjén Kutuzov hősies döntést hozva feladta Moszkvát Napóleonnak. A vidék buja gyümölcsösökkel volt tele. Eljutottunk egyfajta külvárosba, ahol az épülő lakóházakat elavult állami lakótelepek váltották. Babuskák – hajlott korú orosz asszonyok – pillantásaitól kísérve megálltunk a leginkább roskadozó ház előtt. Csodák csodájára a lift működött.

Talja ott élt egy apró, rendetlen kétszobás lakásban. Könyvek, régi újságok és kartondobozok álltak szétszórva az olcsó nippek alatt megereszkedett polcokon. Egy díszfa túl sok helyet foglalt el. Virágokkal töltött vázák álltak mindenfelé. A keskeny ágyacska mellett megsárgult fényképek és ismert szentképek sorakoztak.

Leginkább mégis Talja szemei tűntek fel. Szinte elviselhetetlen fényerővel villantak. Hangja szintén erős, tekintélyes, utasítást oszt az őt felkereső, elragadóan szép újságírónak, a szakállas unokatestvérnek, aki odavitt, és még Malesh kutyának is, ami egyedüliként füle botját se mozdította rá, és pontosan úgy viselkedett, ahogy neki tetszett. Csúcsformáját és stílusát nyolcvankét évesen is megtartotta, fakó blúza és sötétkék nadrágja arról tanúskodott, hogy még mindig tud öltözködni. A hagyományos orosz vendéglátással összhangban igazi lakomával készült: pástétomokkal, amiket három napba telt elkészítenie, néhány üveg borral és egy olyan saját készítésű cseresznyepálinkával, amitől még a holtak is felébrednek, hogy legyilkolják az élőket. Kár, hogy csak öt óra volt: ennünk kellett és mindenekelőtt innunk, amennyit csak tudtunk.

Mivel az ajtaját sosem csukta be, a gyerekek folyton bejöttek, kíváncsiak voltak, meg akarták nézni a látogatót. Az alkoholista szomszéd csemetéi voltak, és Talja valamiféle nagymamájukká vált. Rendre adott nekik egy kis aprót, hogy megsétáltassák Malesh kutyát, amikor az eb nagyon szófogadatlan volt. Cukorkára költötték.

Talja megjelenése nem hagyott kétséget afelől, hogy – még ha csak ebben a nyomorult kis műteremlakásban is – királynőként uralkodott. A legapróbb részletekig és a legcsekélyebb mozdulatig minden erről árulkodott.

Ezért merészeltem feltenni a kérdést, amely leginkább foglalkoztatott:

– Miként lehetséges, hogy egy Romanov, mint te, megúszta a szovjet letartóztatást, a börtönt, a kínzásokat vagy azt, hogy ne lőjék le?

– Az anyám újra férjhez ment, a nevelőapám pedig, hogy megvédjen, örökbe fogadott és felvehettem a nevét. Azóta is Androszov a vezetéknevem.

De azért nem ment ez ilyen könnyen.

– Mindenki tudta, hogy a régi világ maradványa vagyok. Ez nyilván lerí rólam. A KGB tisztában volt a származásommal.

– Nyomást helyeztek rád, vagy meg is fenyegettek?

– Nem közvetlenül, de folyamatosan éreztem a jelenlétüket… Mindig a felügyeletük alatt álltam, ami láthatatlan volt, a legrosszabb fajta.

– Tehát, ha jól értem, teljes láthatatlanságra kellett berendezkedned?

– Egyáltalán nem. Éppen fordítva: sztár voltam!

– Sztár voltál? Miféle?

– A cirkuszban. Motoros akrobata voltam.

Annyira hiábavaló módon próbáltam elrejteni meglepetésemet, hogy ezen Talja jól szórakozott. Rövid szünet után nekifogott kielégíteni a kíváncsiságomat.

– A középiskola elvégzése után rá kellett jönnöm, hogy az egyetemek zárva vannak számomra. Akkoriban egy törvény gátolta, hogy a régi arisztokrata családok tagjai felsőfokú képesítést szerezzenek. Ennélfogva kénytelen voltam dolgozni, és megkeresni a kenyérrevalót. Kitanultam a cipők, kalapok, övek, ruhák készítését. De fel sem merült bennem, hogy egész életemben kétkezi munkás maradjak… Mindig is szerettem tornázni és sportolni, gyerekkorom óta lovagoltam. Később megtanultam vezetni, részt is vettem néhány autóversenyen, és néhányat meg is nyertem. Aztán a másik, hogy mindig is szerettem veszélyesen élni. Azokban az időkben a Gorkij Parkban volt pár német, akik motorkerékpárokon végeztek akrobatikus mutatványokat. Eltűntek, amikor elkezdődött a háború. Nem tudom, hogy kiutasították-e őket vagy saját akaratukból távoztak, de azt igen, hogy a felszerelésüket maguk mögött hagyták. Versenyt hirdettek az utódjuk megválasztására, én pedig jelentkeztem az állásra. Az egyik női pályázó, aki regisztrált, nem jelent meg, a másik pedig eltörte a lábát. Tehát egyedül én versenyeztem. Nyertem, és egy ismert cirkusz hamarosan szerződést ajánlott.

Talja felkapta mankóit, feltápászkodott, és szinte felborítva a körülötte lévőket, körbesietett a lakásban, leemelt egy félig szakadt kartondobozt, elővett belőle néhány pillanatképet, majd az asztalra dobta. Mindegyik a fénykorában készült: az egyikről kócos hajjal, a másikról a motorkerékpárján ülve néz vissza; aztán egy másikon picuri matrózsapkában, cigarettacsikkkel az ajkán és férfiöltönyt viselve; aztán újra profilból, a híres portréfotóshoz, Cecil Beatonhoz méltó pózban. Páratlan szépség!

– Voltál valaha szerelmes, Talja kuzin?

– Igen, abba a cirkuszi falba, amelyen a motorommal át kellett ugratnom.

– Volt, aki viszontszeretett, Talja kuzin?

Rejtélyes mosolyra húzódott a szája, és tartózkodott attól, hogy választ adjon a kérdésemre. Nem is volt rá szükség. Sejtettem, hogy összetört egy rakás szívet, és egy sor szeretőt hagyott maga mögött.

A megjelenése, a viselkedése, a stílusa – egyszóval mindene zavarba hozott. Azokra a tizenhetedik századi cárinákra emlékeztetett, akik mindenre képesek voltak, különösen a túlzásokra, és akiket semmi sem rémisztett meg. Lenyűgöző személyisége alatt autentikusság, fenségesség és hamisítatlanság húzódott. De végtére is, ki a csuda volt ő? Mert valójában ez volt a lényeges, a kérdés, amire választ remélve mentem el hozzá.

– Nyikolaj Konsztantyinovics nagyherceg unokája vagyok, a nagyanyád, Olga bátyjáé.

– Bocsáss meg, Talja kuzin, de a nagyanyámnak csak három testvére volt: Konsztantyin; a jeles költő hírében álló Dmitrij, akit a forradalom során meggyilkoltak, és Vjacseszlav, aki fiatalon elhunyt.

– Volt egy negyedik, a legidősebb, az én nagyapám.

Olyan tapintatosan, amennyire csak tudtam, megpróbáltam rávenni, hogy vallja be, nem szerepel semmiféle Nyikolaj Konsztantyinovics nagyherceg egyik Romanov családi portrén sem, amiket addigra már olyan tüzetesen átvizsgáltam, hogy fejből ismertem a rajta szereplőket.

– Ez igaz, Mihály unokatestvér már nincs benne, de ott volt. Úgy csapták ki a cári családból, mintha soha nem is létezett volna.

– A Romanovok megérik a pénzüket: fiútestvérek mérgezték meg a nővéreiket, feleségek gyilkolták meg a férjüket, apák kínozták a fiaikat, de soha senkit sem töröltek a listákról.

– És mégis ez történt a nagyapámmal…

Szentpéterváron hajnal óta megállás nélkül havazott. Vastag hópelyhek lepték be a szürke zubbonyos katonákat, akik kivont szuronyukkal úgy alkottak sort a Téli Palotától az erődig, mintha zárt alakzatban sétáló járókelők lennének. Egy másik ünnepélyes végtisztességnek is otthont adott a Péter-Pál-erőd temploma, Alekszandra Fjodorovna cárné temetésének. De ez nagyon régen volt, 1860 novemberében.

A cári udvar hintói az óriási, fekete tollakkal koronázott halottaskocsit követték, és illusztris utasaikat a szentély előtt tették ki, közvetlenül a politikai foglyok celláival szemben, akiknek az erőd egyet jelentett a cári panteonnal és az állami börtönnel. A templombelsőt felcicomázták erre az alkalomra. A hatalmas ikonosztázon aranyozott bronzcsipkékre emlékeztető fátylak lógtak; a masszív oszlopok köré fekete gyászkreppből szőtt egyéb fátylakat tekertek, olyanokat, amelyek a nehéz címereket és az aranyozott karton cári koronát is borították. A gyertyák ezrei alig enyhítették a komor hangulatot. A templom zsúfolásig megtelt.

Az ikonosztáz „királyi ajtajával” szemben az elhunyt cárné koporsóját oltárgyertyákkal, jelképekkel, trófeákkal, címerekkel és virágokkal túlterhelt ravatalon helyezték el. Az ortodox egyház szokása szerint a koporsó nyitva állt, láthatóvá téve a cár anyjának kampós orrát és csontos arcát. A jelentéktelen III. Frigyes Vilmos porosz királynak és annak a remek Lujza királynénak a szépséges leánya volt, akibe olyan sok bátorság szorult, hogy egyedül szembe mert szállni Napóleonnal. Születésekor a Sarolta nevet kapta, de házasságkötése után – követve a hagyományokat – Alekszandra Fjodorovnára oroszosította a nevét.

Férje, I. Miklós cár megcsalta, de egy percig sem ingott meg az iránta érzett legmélyebb tiszteletben. Ő volt a támogatója, a tanácsadója. A hajthatatlan zsarnok az egész birodalmat terrorban tartotta, kezdve a saját családjával – csak a feleségét kímélte. Anélkül, hogy valaha is fellázadt volna ellene, képes volt megvédeni magát. Hibátlanul nevelte gyermekeit, és cserébe mind imádták. Amennyire bájos, ugyanannyira szilárd is volt: a legkisebb zűrzavart sem tűrte meg a cári udvar általa felügyelt működésében. Jótékonysága közismert volt, személye valósággal pótolhatatlannak tűnt.

A trónon ülő cár, II. Sándor viseltetett a legnagyobb gyásszal. Sűrű pofaszakálla, amely tömött bajuszba futott, könnyen felismerhetővé tette. Mellette felesége, a gyönyörű cárné, Marija Alekszandrovna melankolikus tekintettel. Kicsit odébb egy alacsony férfi, akinek cvikker lógott fekete selyemzsinórján, és akin alig akadtak meg a szempárok, mert Alekszandra Joszifovna nagyhercegnét, messze az udvari dámák legszebbikét kísérte.

Végül jönnek a cári gyerekek, köztük az a körülbelül tízéves fiú, aki kissé sovány, finom vonásokkal, és olyan iróniával figyelte a jelenlévőket, amely enyhén szólva is meglepőnek hatott a mély tisztelet légkörében.

Most jött el a temetés legünnepélyesebb pillanata. II. Sándor cár meggyújtott oltárgyertyával a kezében a ravatalhoz indult. Letérdelt, és mélyen meghajolt, mielőtt felment a bársonyszőnyeggel borított lépcsőn, ahol a koporsó fölé hajolva gyengéden megcsókolta anyja homlokát. Aztán hátralépett, keresztet vetett, és visszatért a helyére, a ravatalt fedő sátortető alá. Rangjuk szerinti sorrendben a cári család minden tagja követte példáját. Ezután a cári udvar néhány alkalmazottja lezárta a koporsó fedelét és beszögezte, a kalapács hangja ridegen visszhangzott a csendben. Befejezésül az elhunyt cárné címerével hímzett nehéz, aranyozott lepedővel borították be a koporsót. Majd annak jelzésére, hogy Alekszandra valóban elhagyta ezt a világot, a cár és a családja – az összes udvarmester kíséretében – fejjel lefelé fordították a kezükben tartott gyertyákat, és a kanócokat összezúzva eloltották a kőpadlón. A kórus dalai újra felcsendültek, miközben az elöljárók kivonultak a királyi ajtón az ikonosztáz mögött.

Hirtelen láng futott fel a cári család mögé terített kreppfátylon. Egy másodperc alatt lángra kapott a hermelinszerű nyúlszőr, amit viseltek, és hamarosan már a címerek is nagy lánggal égtek. A tűz már az aranyozott kartonkoronákat és a vászontető tartóoszlopait fenyegette. Senki sem tudta, mitévő legyen. A cár által megteremtett formális tisztelet légköre, valamint a pánik legkisebb jelének kimutatásától tartó rémület felelt a mozdulatlanságért.

Néhány tisztviselő és kamarás felviharzott a cárhoz, hogy megóvják a feje fölött terjedő tűztől, de II. Sándor megőrizte lélekjelenlétét. Egy tapodtat sem lépve, mindennemű látható érzelem nélkül adott utasításokat. Apródok rohantak az özvegy cárné koporsójához, és a lángoktól megóvva felemelték.

A cári család kissé odébb húzódott a lángoktól, a katonák letépték a félig elégett drapériákat, és rájuk tapostak, mások a kardjukkal távolították el a címereket és az izzó koronákat. Az óvatos papság nem mozdult el az ikonosztáz mögül, és a nyílásokon keresztül figyelte a jelenetet. A cárral az élen mindenki úgy tért vissza a helyére, mintha mi sem történt volna. Az arany és brokát ornátust viselő elöljárók kiléptek az ikonosztázból, és az istentisztelet folytatódott. Csak az égett szövet utálatos szaga maradt meg, ami elnyomta a tömjén illatát.

A kocsiban, amely idehozta, Nyikolaj Konsztantinovics orosz nagyherceg, a Szent András-rend, a Szent Anna-rend, a Szent Vlagyimir-rend, a Lengyelország Fehér Sasa-rend nagykeresztes lovagja, a Volinszkij-ezred és az Izmajlovszkij-őrezred főezredese, a királyi családi őrség 4. zászlóaljának vezetője, a sirváni gyalogság 84. ezredének parancsnoka gondolkodóba esett. Tízéves volt, ezek a címek, rangok, kitüntetések a születésével jártak. Azon morfondírozott, vajon mi késztethette arra, hogy egy oltári gyertyával lángra lobbantsa a kreppfátylat, miközben tudta jól, ezzel fennáll a kockázat, hogy drámai módon megszakítja nagyanyja temetését.

Mindezek ellenére mélyen szerette a nemrég elhunytat. Amennyire vissza tudott emlékezni, az asszony nagy gyengédséggel vette körül, ajándékokkal halmozta el, s ezen felül minden alkalmat megragadott, hogy kimutassa, mennyire értékeli a társaságát. Öt évvel korábban három másik unokájával együtt őt is kiválasztotta, hogy elkísérje II. Sándor megkoronázására. Az utazás a cári vonaton, az ünnepélyes bevonulás Moszkvába egy kocsin, a Kreml termei, a felvonulások, az ujjongó tömeg, a szertartások, ahol órákig állva kell maradni az embernek, a koronázási díszbankett… ebből az érzelmekkel teli kaleidoszkópból a nagymamája ezüstbrokátba öltözött és hatalmas gyémántoktól csillogó alakját továbbra is megőrizte.

Az előző télen, mikor a megromlott állapotú hörgőit kezeltette a Riviérán, arra kérte a gyermeket, csatlakozzon hozzá. Már beteg volt, és a csend beterítette a nagy bérelt villát. Gyengélkedése ellenére azonban erőt vett magán, hogy sétát tegyen a gyermekkel Cimiezben. Arra törekedett, hogy szórakoztassa – bűvészeket, énekeseket, zenészeket, sőt a híres kanáriszelídítőt, Miss Van der Meerschet is meghívva. A kis Nyikolaj mélységesen hálás volt mindezért.

Miért késztette hát valami ellenálhatatlan erő a temetés során, hogy meggyújtsa a kreppfátylat? Hiába próbálta meggyőzni magát arról, hogy baleset történt, legbelül tudta, hogy szándékosan tette. Talán unta ezt a túl hosszúra nyúlt szertartást, szerette volna felforgatni ezt a merev világot, és lerázni magáról azt az igát, amely a vállát nyomta? Szeretett provokatívnak lenni, és semmi sem szabhatott gátat annak, hogy megtegye, amit a fejében forgatott. De legfőképpen – mint mindig – az édesanyja figyelmét szerette volna magára vonni.

Az anyja mellette ült a hintóban. Nyikolaj számára ő volt a legszebb nő a földön. Gondolni sem tudott arra, hogy valaki tökéletesebb vagy vonzóbb lehet nála. Nem tudta levenni tekintetét nagy, kék szeméről, arról az egyenes, karcsú orról, arról az apró szájról, arról a káprázatos arcszínről, arról a gesztenyebarna hajkoronáról és arról a gőgös pózról, mely még vonzóbbá tette.

Nyikolaj azokon az estéken szerette a legjobban, amikor bál volt a cári udvarban. Mivel a divat megkövetelte, hogy a vállait csupaszon, a keblét pedig nagyrészt fedetlenül hagyja, Nyikolajt elbűvölte szaténsima bőre és azok az izgalmas mélységek, amelyek hangsúlyozták karcsú derekát és abroncsos krinolinját. Alekszandra Joszifovna ékszerekkel, gyöngyökkel, gyémántokkal, zafírokkal és smaragdokkal borította be magát, de még ez a ragyogó külső sem ért fel a saját személyes kisugárzásával.

Nem titkolta, hogy Nyikolaj volt a kedvence. Valahányszor meglátta, úgy szorította magához, mintha csecsemő lenne, és a fotókon is mindig úgy tűnik, mintha birtokolná. Büszke volt fia szépségére, az iskolai előremenetelére, arra, hogy a tanárai szüntelenül dicsérték intelligenciáját és koraérettségét. Mindenki úgy látta, túlságosan elkényezteti a fiút, és azt mondták, hogy nem szabadna mentegetnie a szeszélyei és hóbortjai miatt, vagy nem kellene ilyen feltűnően előnyben részesítenie a fivéreivel és nővéreivel szemben. Mindazonáltal Nyikolaj örömmel vette volna, ha még többször láthatja az édesanyját.

Abban az időben a gyerekeket és szüleiket határtalan távolság választotta el egymástól, és a nagyhercegné túlságosan konvencionális volt ahhoz, hogy szakítson a bevett szokásokkal. Csak bizonyos napszakokban látta Nyikolajt, jelesül akkor, amikor az oktatók és a nevelőnők elhozták a gyermekeit hozzá. Ráadásul a kelleténél többet foglalkozott magával. A szépség, amelyet az udvar és a fia annyira csodált, állandó karbantartást igényelt. Fűzőben aludt, hogy megtartsa karcsú derekát; vékony lábának tökéletes formáját pedig kiöntette elefántcsontból vagy ezüstből, hogy ezzel az ajándékkal kedveskedhessen a barátainak.

Másik foglalatossága Anyikova volt, az alacsony, kövér és pirospozsgás arcú nő.

Anyikova megpróbált tapintatos lenni, ám mindenütt ott volt.

Nyikolaj szemtanúja volt, ahogy az édesanyja mindennap több órára elzárkózott az asszonnyal, és akkor szó sem lehetett arról, hogy betolakodjon hozzá. Alig vált el Anyikovától, máris keresni kezdte, vagy inast küldött, hogy találja meg neki. Olyannyira nem tudta nélkülözni, hogy Nyikolajt már féltékennyé tette. Akadtak dolgok, amiket nem értett, de nagyon is érzett, és sejtett egyet s mást. A szüleit kísérő testőrök és asszonyok – szárnysegédek, társalkodónők – nem fogták vissza magukat előtte: „Az az Anyikova, micsoda kín!” „Azt állítja, hogy Angoulême hercegének a lánya!” „Őrült!” „Éppen ellenkezőleg, ez egy kalandornő, aki nagyon is tisztában van azzal, hogy mit csinál!”

Ami azt illeti, ő maga is hallott néhány meglepő kijelentést az anyjától:

– Mária Antónia királyné Anyikován keresztül üzeni nekem, hogy most nem szabadna elhagynom Németországot.

Nem Mária Antónia volt az a szerencsétlen uralkodó, aki – többször elmondták neki – a dédnagymamája közeli barátja volt, és akit a francia forradalmárok lenyakaztak?

Anyikova jóvoltából Mária Antónia minden családi ebéden megjelent egészen addig, míg egy napon Nyikolaj apjánál be nem telt a pohár:

– Mekkora badarság!

– Hogy merészeled? – vágott vissza Alekszandra nagyhercegné, dühében kipirult orcával.

Nyikolaj megérezte szülei nézeteltérését. Gyűlölte Anyikovát, hiszen őt tette felelőssé a kialakult helyzetért. Az orosz cári udvarban virágzott a spiritizmus, szeánszokat tartottak a cárnak, a cárnénak – Alekszandra mégis túl messzire ment. Ez az Anyikova teljesen a hatalmába kerítette. Angoulême hercegének lánya, gondoljon csak bele az ember! Az egész cári társaság pontosan tudta, hogy X. Károly fia impotens volt. Mária Antónia azt tanácsolja, hogy… Mária Antónia arra utasítja, hogy… Az özvegy cárné, Alekszandra anyósa nem mert közbelépni, de megérezte, hogy menye elhanyagolja a gyermekeit, hogy a kalandornőre áldozhassa az idejét, ezért elhozatta őket, és a legnagyobb tapintattal megpróbálta átvenni a távollevő anya szerepét. Ez volt az egyik oka annak, amiért Nyikolaj unokáját előnyben részesítette.

A nagyhercegné számos útja során a gyerekek az oktatóik szánalmára ítéltettek. Nevelőnők, tanárok, felügyelők – mind németek. A dinasztia, annak nagyon orosz neve ellenére, ízig-vérig német eredetű volt. A cárok és nagyhercegek feleségei németek voltak. Alekszandra nagyhercegné – maga is német – hitt hazája felsőbbrendűségében. Konsztantyin, Dmitrij, Vjacseszlav, akik még túl kicsik voltak, még női felügyelet alatt álltak, de Nyikolaj és Olga, a húga, egy félelmetes rendszer kárvallottjai voltak. Pihenésre vagy kikapcsolódásra egyetlen percük sem jutott. Természetesen nem töltötték az egész napot az osztályteremben, de a szünidő, a felügyelet alatt megtett sétáik továbbra is a különféle sportágak intenzív edzéseinek részét képezték. Olgát ez egyenesen rossz tanulóvá tette. A szidások leperegtek a rendíthetetlenül bájos lány válláról. Maga Nyikolaj minden témában zseniálisnak tűnt, de egy bizonyos személy soha nem volt elégedett a teljesítményével.

Aki pedig nem más volt, mint Mirbach, a német házitanító, az egész oktatási csapat feje. Minél jobban teljesített Nyikolaj, Mirbach annál jobban morgott, követelt és kritizálta. Nyikolaj megduplázta erőfeszítéseit – sikertelenül. Kimerült, feldúlt lett, de Mirbach mit sem törődött ezzel. Szidások és büntetések zúdultak a hiperintelligens gyermekre.

Egy napon Nyikolaj, akit ismét megfosztottak az anyjától, bement apja irodájába, magára zárta az ajtót (az apja gyakran tartózkodott Szentpéterváron), és készített egy miniatűr képet a nagyhercegnéről. Több tucat őt ábrázoló fénykép lógott a hálószobájában, de Winterhalter híres portréjának reprodukciója megbabonázta.

Mirbach alig néhány lépésnyire állt meg a tanulója asztalán álló miniatűr képmástól.

– Hogy merészelte ellopni ezt a tárgyat apjától?

– Nem loptam el, csak kölcsönvettem, amíg távol van.

Mirbach nem volt hajlandó ilyesmit hallani. Megragadta a mindig kéznél lévő ostorát, arra kényszerítette Nyikolajt, hogy a szolgák előtt vegye le a nadrágját, és nagy erővel megkorbácsolta. Nemcsak a fenekén, hanem a csípőjén is, ahol a fájdalom gyötrelmesnek bizonyult. Nyikolaj az ajkába harapott, hogy ne sikítson, de a nyögések hangját nem tudta visszafojtani.

Keller grófnő, a nagyhercegné udvarhölgye, aki éppen a folyosón sétált, benyitott a terembe és szemtanúja volt a jelenetnek. Az együttérző hölgy kifejezte felháborodását, és megszidta Mirbachot mértéktelen szigorúsága miatt.

– Azon nyomban, hogy hazatér a nagyhercegné, tudomására hozom az ön elképesztő brutalitását!

– Tudnia kell, grófnő, hogy éppen a cári fenség pontos utasításait hajtom végre. Ő határozott a gyermekei oktatási programjairól, beleértve a kiszabható büntetéseket, valamint azt, hogy milyen rossz viselkedésért jár retorzió.

– Nem tudom elhinni, hogy felhatalmazta ennek a boldogtalan gyermeknek az elnáspángolására.

– Csak kérdezze meg, amint visszatér.

– Azt ne mondja, hogy korábban is alkalmazta ezt a módszert egy tizenegy éves fiún!

– Minden alkalommal alkalmazom, amikor az ifjú nagyherceg megérdemli.

Szegény Nyikolaj ezt a párbeszédet használta ki a menekülésre. Összegömbölyödött a menedékhelyén, a szolgálati lépcső alatt álló árnyékos szekrényben. Szavjolov, az apja korábbi inasa, aki most Nyikolaj szolgálatában állt, szokása szerint felhozta neki a gyermek által megkívánt falatokat: kenyeret és teát. Olyannyira teletömte magát, hogy ebédidőben már nem volt éhes, és visszautasította az ételt. Nem mintha bárkit is érdekelt volna.

Soha senki nem kényszerítette egészségesebb és változatosabb ételek fogyasztására. Miért is tette volna, hiszen igazából senki sem foglalkozott vele.

2.

Nyikolaj apja, Konsztantyin nagyherceg nem volt különösebben lenyűgöző alak. Jóval alacsonyabb volt, mint a többi nagyherceg, és szerfelett rövidlátó – olyannyira, hogy képtelen volt boldogulni a cvikkere nélkül. Ettől függetlenül a kétoldalt elválasztott hosszú szakálla adott neki egy bizonyos külsőt. Karcsú megjelenésével ellentétben sztentori hangja volt, és nagy örömét lelte abban, hogy ráijesszen vele azokra, akik először találkoztak vele.

Nyikolaj szülei szerelmi házasságot kötöttek. Konsztantyin nagyherceg tizenkilenc éves korában, egy németországi útja során ismerkedett meg az akkor tizenhat éves szász–altenburgi hercegnővel. „Vagy ő, vagy senki más” – jelentette ki, és a hercegnő elragadtatott szülei beleegyeztek.

Hamarosan azonban a vele született hajlandósága a politikába sodorta a nagyherceget. Amikor huszonöt évesen a krími háborúban harcolt, levelek tömkelegét küldte apjának, I. Miklósnak, amelyekben a legérthetőbb és legrelevánsabb módon írta le az ottani viszonyokat. Később – az apjuk halála után – testvére, II. Sándor legőszintébb, legközvetlenebb, legfigyelmesebb tanácsadójává lépett elő. Ő volt az, aki arra biztatta, hogy mielőbb és bármi áron állítsa le a krími háborút, mivel sehová sem vezet. Ő volt az, aki elősegítette a jobbágyfelszabadítást. És hogy jó példát mutasson, azzal kezdte, hogy felszabadította a saját hatalmas birtokain élő jobbágyokat.

A generációs különbségek ellenére Konsztantyin Nyikolajevics sokkal inkább barátja, mintsem tanítója volt gyermekeinek. Leszámítva azt a tényt, hogy soha nem volt jelen. Telente gyakran indult hosszú körutazásra feleségével, hogy elfeledhesse Szentpétervár zord klímáját, és több alkalommal sem habozott megzavarni Nyikolaj tanulmányait, hogy magával vigye, azzal a különös ürüggyel, hogy „megszokja a tengert”. Csakhogy ezek az utak nem a tengerre szoktatásról szóltak, hanem jóval inkább Szicília ragyogó villáiról, Nápoly palotáiról, a görög szigetekről, valamint jeruzsálemi, bejrúti és kairói szállodákról.

Ezen utazások során a protokoll sem volt már olyan merev. Nyikolaj szinte minden étkezést a szüleivel költhetett el. Az anyja átölelte és szorosan magához szorította, csakúgy, mint otthon, de abban a pillanatban, hogy más kezdte el foglalkoztatni vagy elterelni a figyelmét, ellökte magától a gyermekét, és a fiú végül már úgy érezte, mintha az anyja soha nem is lett volna a közelében. Az utazások egyben arra is lehetőséget teremtettek, hogy a gyermek hallhassa, amint az apja a szokásosnál szabadabban fejezi ki véleményét. Háttérhatalmi történések Olaszországban, korrupció Egyiptomban, az Oszmán Birodalom tehetetlensége. Politika, mindig csak a politika… Oroszországtól távol Konsztantyin nagyherceg is örömét lelte abban, ha az orosz kormányt szapulhatta. Keresetlen szavakkal kifogásolta az orosz konzervatívok maradiságát, az állami közigazgatás eredménytelen működését, a titkosrendőrség utálatos kegyetlenségeit és az uralkodó osztályok felelőtlenségét. Cári testvérét sem kímélte: kritizálta túlságosan békülékeny stílusáért és reformjainak gyengesége miatt. Konsztantyin nem csinált titkot abból, hogy mit kívánt Oroszországnak: egy nyugati típusú parlamenti kormányt. A nagyhercegné csendben maradt, de rémült arckifejezése világossá tette Nyikolaj számára, hogy a szülei ebben sem értenek egyet.

Ennek a liberalizmusnak köszönhető, hogy II. Sándor, aki közömbösnek mutatkozott miniszterei és szülei konzervatív véleménye iránt, testvérét, Konsztantyint a birodalom melegágyába küldte: Lengyelországba, amely akkor orosz fennhatóság alá tartozott, és mindig a lázadás küszöbén állt. Az új alkirály egész családját magával vitte. Varsó kényelmetlen, idejétmúlt királyi kastélyában laktak, ahol Lengyelország korábbi királyainak ijesztő portréi néztek velük farkasszemet.

Ígéretes volt a bemutatkozás. A hírneve megelőzte, ezért Konsztantyin nagyherceget jól fogadták, de Nyikolaj észrevette, hogy a támogató tömeg meglehetősen ritka volt az orosz katonai sereg mögött. Másrészről ezek a katonák mindenütt jelen voltak, ezért a nagyherceg előírta a megszálló sereg laktanyában maradását, hogy minél kevésbé legyenek szem előtt. Számtalan lengyel nemes elfogadta az orosz alkirály meghívását, de hízelgő megjegyzéseik valóban őszinték voltak? Konsztantyin sürgette a politikai foglyok szabadon bocsátását. Ki akarta vívni magának a polákok szimpátiáját – magának, nem a cári bátynak. Megmutatta, hogy nem tart semmitől: minden áldott nap kíséret nélkül járt Varsóban.

Egy délután, amikor sétálni indult, úgy döntött, hogy Nyikolajt és annak húgát, Olgát is magával viszi. A nagyhercegné, aki nem tudott velük tartani, mert egy jótékonysági bizottság ülésén kellett elnökölnie, tiltakozott.

– Nem szabadna, Kosztya, különösen most, amikor annyi fenyegetésben volt részünk!

A nagyherceg meg sem hallotta ezeket az ellenvetéseket. Felesége minél inkább ragaszkodott az ellenkezőjéhez, ő annál jobban elhatározta, hogy csak azért is kimegy.

– Legalább a gyerekeket hagyd békén!

– Épp ellenkezőleg, Szanni, remek alkalom számukra, hogy megismerjék Varsót.

A város orosz kormányzója is megszólalt:

– Legalább azt engedje meg, cári fenséged, hogy egy kísérőt adjak önök mellé!

Konsztantyin határozottan visszautasította.

– Akárhogyis, összegyűjtöttünk néhány pontos információt, és mindezt egyetértésben az…

Konsztantyin egyetlen válasza félreérthetetlennek bizonyult: belökte a két gyereket a hintóba. A csoport végigügetett a legfőbb utakon. Konsztantyin az arisztokraták palotáinak nevét sorolta, miközben Nyikolaj kitartóan bámulta a tömeget, amely ekkor, a korzózásnak szánt napszakban hatalmasnak bizonyult. Mindenki felismerte az alkirályt: a férfiak kalapjukat emelték, az asszonyok megeresztettek egy kis pukedlit, de a többség rájuk sem hederített. A nagyherceg, mintha nem is érzékelte volna, továbbra is a fontosabb műemlékekre hívta fel a gyermekek figyelmét.

Nyikolaj gyermeki ösztöne nyilvánvalóvá tette: valami nincs rendben. Nem tudta, hogy fennáll-e bármiféle veszély, de azt nagyon is megérezte, hogy a nyugalom pusztán látszólagos, és egyre nagyobb nyugtalanság rejlik mögötte. Még a húga is, aki általában kedélyesen fecsegett, most némán odabújt az apjukhoz. Mégis incidens nélkül zárult a kirándulásuk, és visszatértek a királyi várba. A nagyhercegnő már az elülső lépcsőfokokon várt rájuk, rendkívül aggódva.

– Merényletet terveztek. Tudtad, Kosztya?

– Ahogy láthatod, Szanni, nem volt semmiféle merénylet. Ne ülj fel a pletykáknak, a kocsikázás nem is lehetett volna békésebb vagy kellemesebb.

A sziklaszilárd kijelentés ellenére Nyikolaj rögvest észrevette, hogy apja homlokát ráncok futották el – éppen úgy, mint amikor valamiért nagyon aggódott. Nem sokon múlt a merénylet, mint később megtudták. Aznap a lengyel nacionalisták bombát terveztek dobni az alkirály nyitott kocsijára, de Nyikolaj és Olga jelenléte az utolsó pillanatban eltántorította őket. „Nem ölünk gyereket” – ebben megállapodtak az összeesküvők. A merénylet tehát meghiúsult, de a feszültség akkora volt, hogy nem lehetett elfojtani. Kirobbant a forradalom.

Nyikolaj látta a félelmet a körülötte lévők arcán. Hallotta a lövések eldördülését, a sikolyokat, megszámolta a palota udvarán elhelyezett ágyúkat, amelyeket a felkelők által megostromolni próbált kapuk felé fordítottak. Az ablakokban és a tetőkön látta az őröket, puskáikat a tömeg felé irányították. Egy kíséret, és micsoda kíséret – minden eddiginél népesebb, jobban felfegyverzett – vonult vele és családjával a vasútállomásra, amikor a nagyherceget visszahívták. A helyébe lépő Paszkevics tábornok ágyútűzzel nyomta el a lázadást. Több ezer halott száradt a lelkén, amikor elhagyta a száját a később híressé vált mondása: „Varsóban rend uralkodik!”

Kudarc ide vagy oda, II. Sándor nem neheztelt a bátyjára. Nem mondott le a tanácsairól, mivel a testvére sem mondott le a saját liberalizmusáról. Azon nyomban, hogy Konsztantyin visszatért, II. Sándor a haditengerészethez küldte, amelynek nagy szüksége volt a modernizációra. Konsztantyin ott kamatoztathatta a szokásos energiáját, és néhány év alatt ultramodern háborús fegyverré tette a haditengerészetet. Ennek eredményeként a cár a Birodalmi Tanács, a legfelsőbb állami szerv fejévé nevezte ki.

Nyikolaj számára az apja volt a követendő példa.

A fiatal arisztokraták gyakorlatának megfelelően az ifjú Maria von Kellert éppen ekkoriban mutatták be az udvarnak. De ő már gyermekkora óta ismerte a cári családot. Apja közeli barátja volt Konsztantyin nagyhercegnek, anyja pedig Nyikolaj édesanyjának az udvarhölgye volt. Így mi sem volt természetesebb, minthogy 1865 nyarán meghívták a főváros közelében található pavlovszki palotába.

Az intelligens és ambiciózus Maria örült a kecsegtető lehetőségnek. A háromnegyedórás vonatút után a falu kis állomásán találta magát. Udvari hintó várta, amely hamarosan befordult a parkba, majd egy kis völgybe ereszkedett, ahol egy lassú sodrású folyó kanyargott. Maria előtt kirajzolódtak a dombtetőn álló sárgásfehér palota fenséges formái. A hintó balra kanyarodott, és végighajtott egy széles, fákkal szegélyezett kocsifeljárón, ahonnan végre meglátta a pompás rezidencia teljes homlokzatát, amely félkörívben nyúlt ki egy központi pavilonból.

Valójában meglehetősen kicsi volt – legalábbis a cári Oroszországban. Maria már járt a többi palotában, Carszkoje Szelóban, Peterhofban, Gatcsinában, az ottani palotaépületek hektárnyi területekre terjedtek ki. Ezekhez képest a pavlovszki palota aprónak tűnt. A hintó egy oldalsó pavilon előtt állt meg. Egy udvarhölgy lépett ki az ajtón, köszöntötte a vendéget, majd bevezette egy széles lépcsőn a lakosztályába: a park hátulsó részére néző hálószoba, szekrényekkel szegélyezett előszoba és fürdőszoba tartozott hozzá. Két szobalány rohant a csomagok kipakolására. Az udvarhölgy megvárta, míg felfrissítette magát, majd a második szintre, a család nappali termébe kísérte.

Alekszandra nagyhercegné és gyermekei nagy szeretettel fogadták, és Mariát azonnal elöntötte a megkönnyebbülés. Felemelte a fejét és alaposan körbepillantott. Hirtelen a legidősebb gyermeken, Nyikolaj nagyhercegen akadt meg a szeme. Tetszett, amit látott: magas, izmos és mozgékony fiatalember, kifinomult arccal és nemes vonásokkal, vékony szőrszálak árnyékolták a száját és hangsúlyozták az ajkak érzéki görbületét. Hosszú gesztenyebarna haja enyhén hullámos volt, és tekintélyes pillákkal megáldott nagy, aranybarna szemével nézett vissza a lányra.

Érezvén az általa kiváltott csodálatot, Nyikolaj hamarosan Maria személyes kísérőjeként lépett elő. Mindazt, amit a pénz és a jó ízlés a luxus, a kifinomultság és az egyedi szempontok alapján életre hívhatott, Pavlovszkban meg is valósították. Eredetileg Nagy Katalin ajándéka volt fiának, a leendő I. Pálnak és feleségének, Marija Fjodorovnának. Ők ketten tették Pavlovszkot a művészet legértékesebb központjává. Nagy lakosztályaikat, amelyekben éltek, haláluk óta ugyanúgy hagyták, múzeummá alakítva gyakorlatilag már semmire sem használták. Nyikolaj megmutatta Mariának a nagy mesterek festményeit, amelyek a virágmintás selyemfalon sorakoztak, és a francia bútordarabokat, amelyek finom bronzszobrokkal és azok még remekebb orosz másolataival voltak tele.

Egy Sèvres porcelánkészlet előtt álltak meg.

– Ezt ajándékozta Mária Antónia királyné az egyik kedves barátjának, az én dédnagymamámnak, Marija Fjodorovna cárnénak, aki imádta az elefántcsontból készült tárgyakat.

Majd megmutatta a néhai cárné elefántcsont tárgyait.

A nagyherceg családja a palota szárnyaiban élt. Itt is voltak remekművek a tizennyolcadik századi spanyol, olasz és francia festőktől, lenyűgözően szép miniatúrák, Riesener vagy Roentgen fiókos szekrényei keveredtek az akkori ízléssel összhangban – a kényelmes fotelekkel, zöld növényekkel, egymásba tolható asztalokkal, amelyeket nippekkel borítottak, és úgy helyeztek el, hogy a figyelmetlen látogató beléjük botoljon, ezredek bekeretezett fényképei… és rengeteg plüss.

Nyikolaj gyakran beszélt dédapjáról, II. Pál cárról, Pavlovszk megalapítójáról.

– Anyja, II. Katalin irtózott tőle, egy percig sem bírta elviselni. Őrültnek tartották, amint már tudod… Mindazonáltal rendkívül érzékeny volt, de hiszen megelőzte a korát. Mindenkinek jót akart, és a birodalomnak is, de senki sem értette őt, leginkább a családja nem. Néhány tette rosszul sült el, és azok fényében rosszul ítélték meg. Utálatos zsarnoknak tartották. Valójában soha nem értették meg, pedig csak kevés szeretetet kapott, és nem volt lehetősége megmutatni az igazi énjét. Végül a legkegyetlenebb módon ölték meg, de ezt te is tudod. Messze ő a kedvenc ősöm. Talán azért, mert magamat látom benne – tette hozzá olyan meggyőző erővel, amitől Maria összerezzent. – Szeretnék egy szobrot emeltetni neki, itt, az általa teremtett csoda előtt, hogy legalább ezzel csökkentsek az igazságtalanságon, amit kénytelen volt elszenvedni az életében.

Ahogy családja többi tagja, Nyikolaj is Pavlovszkban tartózkodott legszívesebben. Így lett ez Maria esetében is. A nap jó részét a szabadban töltötték. Bebarangolták a hatalmas parkot, ahol vidáman bolondoztak, és finom falatokat fogyasztottak. Eltévedtek a buja erdőkben, amelyek kilométereken át húzódtak a kis völgyek medrében. Csónakázni mentek a folyóra, versenyeztek a társaskocsikkal, végigvágtattak a fasorokban, piknikeket rendeztek. Maria megismerkedett a helyi szúnyogokkal és az olyan hatalmas rovarokkal, amelyeknek – bár egy másodpercre sem kímélték áldozataikat – a csípése nem volt fájdalmas. És micsoda kegyben volt részük: a nagyhercegné megnyittatta magánparkját, a tizennyolcadik századi rózsakertet, amelyet olyan nagy szeretettel gondozott.

Maria számára Nyikolaj fokozatosan a tiltott dolgok apostolává vált. Egy nap meggyőzte, hogy a kerítésfalon átugorva hagyja el a parkot. Lehetetlen lett volna áthaladni bármelyik kapun anélkül, hogy az őr ne figyelmeztette volna őket a kint rájuk leselkedő veszélyekre – így hát felkapaszkodtak a kerítés rácsaira, majd – Maria a szoknyáját elszakítva – máris a másik oldalon találták magukat.

– Itt is lennénk: szabadon! – kiáltotta Nyikolaj, és a Vauxhall, Pavlovszk közismert étterme felé terelte Mariát, ahol összejártak a főváros legdivatosabb lakói.

Nem mertek bemerészkedni, mindketten az ablakon át nézték az elegáns párokat, akik egy olyan zenekar hangjára forogtak, amelynek vezényletétől gyakran maga Johann Strauss sem idegenkedett. Maria néhány édességet árusító zöldség-gyümölcs kereskedőre lett figyelmes, és megkérte Nyikolajt, hogy vegyen neki néhány keménycukorkát, a kedvencét. Nyikolaj bánatosan megrázta a fejét:

– Nincs pénzem, azt a keveset, amit kapok, könyvekre költöm.

Maria nem bírta túltenni magát ezen.

– Cári fenség, hogy fordulhat elő, hogy magának egy vasa sincs? És akkor mindez… – kérdezte a kastélyra és a parkra mutatva.

– Egy napon Pavlovszk és még sok más dolog az enyém lesz… De addig csak egy szánalmas kis juttatást élvezhetek: havonta alig néhány tucat rubelt. Dacára ennek, a cukorkádat azért még megkapod.

Mielőtt Maria megállíthatta volna, odahajolt az árus standjához, és anélkül, hogy a kereskedő meglátta volna, zsebre vágott egy marék keménycukorkát. Aztán piruettet csinálva visszatért a barátjához.

– De ez lopás, cári fenség!

– Itt minden az enyém, és semmi se az enyém.

Visszafelé Maria nagy töprengés után megkérdezte:

– Miféle könyvekre költi a zsebpénzét?

– Útikönyvekre. Arról álmodom, hogy felfedező leszek, és bebarangolom Ázsia nagy sivatagjait.

Még a vakáció idejére sem függesztették fel a cári csemeték tanulmányi programját. A nagyhercegné azt javasolta Mariának, hogy csatlakozzon Nyikolajhoz és Olgához a francia irodalomórákon, amelyet Ricard úr, a haditengerészeti és kereskedelmi iskolák tanára tartott. Maria lelkesen igent mondott, de nem annyira a francia irodalom varázsaiért, mint inkább Nyikolajért. Rájött, hogy a fiú nemcsak cári sarj, hanem költő és zenész is, mert zongorázott, hegedült, és pazarul énekelt! Maria a hálószobájából hallotta, amikor orosz énekeket dalolt – olyan komolyan és mélabúsan, hogy attól még a lány szava is elakadt.

Ricard úr a kastély harmadik emeletén lévő teremben tartotta az óráit. Ott szálltak alá Corneille és Racine tragédiáinak legmélyebb bugyraiba. Nyikolaj elképesztő iramban tanult; ahhoz, hogy fejből tudja a monológot, és olyan szenvedéllyel adja elő, mint egy képzett színész, ráadásul gesztusokkal és komikus arckifejezéssel megtámogatva, elég volt egyszer-kétszer elolvasnia. Maria mintha álmodott volna. Mintha Xiména vagy Berenice lenne, Nyikolaj pedig Cid, Titusz vagy Hippolytos. Egészen elképzelte magát, ahogy a fiú kimenti Phaedra karmai közül.

Egyik reggel Ricard úr azzal a javaslattal állt elő, hogy próbálják megverselni a következő témát: „Egy veterán gondolatai a lovasőrség márciusi seregszemléjén.” Mindannyian elhallgattak. A nap a nyitott ablakokon keresztül beáradt a tanterembe, és csak a rovarok zümmögését, a madarak csivitelését és a természet ezernyi neszét lehetett hallani.

Olga nekifogott a cím papírra vetésének, többször belemártotta tollát a tintatartóba, az üres lapra nézett, szégyenében elpirult, majd sírva fakadt. Kirohant az osztályteremből. Maria nehezen tudott koncentrálni, a szeme soha nem hagyta el a mellette ülő Nyikolajt.

Nyikolaj a papírlap fölé hajolva gyorsan írt. A lány hallotta, ahogy a toll serceg a papíron, aztán a fiú abbahagyta az írást, felállt, és a fővárosi színházak komikusaihoz méltó igyekezettel szavalni kezdett. Maria alig tudott rá figyelni; teljes elragadtatással hallgatta. Nem tudta levenni róla a szemét; csodálatosan jóképűnek találta. Szavalás közben megbénította a rá szegeződő, ragaszkodó tekintet. Lesütötte a szemét, és visszatért feladatához. Miklós folytatta versének előadását – természetesen franciául – egyre hangosabban, hogy még véletlenül se hagyja Mariát koncentrálni.

Többé nem ékesíti derekam

éles és hegyes kardom.

Többé nem mulatok –

cintányér, ének messze hagyjon!

Többé már nem csattan rajtam ostor –

szám hiába nem leckét mormol.

És idétlen gúnyámat látva

higgyék csak azt –

hogy földműves ez a szegény pára.

Nyikolaj befejezte, Maria pedig nem tudott csillapodni, és az izgalomtól kipirulva, csillogó szemmel hangos tapsolásban tört ki. Ricard úr hasonlóan vöröslött, csakhogy ő a dühtől!

– Hogy merészeli, cári fenség?

– Merészelni, mégis mit, Ricard úr?

– A maga utolsó két sora sértés az egész hadseregre, minden veteránra nézve!

Aznap Konsztantyin nagyherceg kivételesen a magánétkezőjében ebédelt egyszerű, nyári öltözetben. Az inasok a nehéz arannyal fonott egyenruhájukat szintén egyszerűbb ruházatra cserélték. A porcelán-, üveg- és ezüsttárgyak gravírozását minimalizálták, ezentúl csak az aranyozott cári címer, valamint a nagyherceg és felesége monogramjai szerepeltek rajtuk. A szokásosnál kevesebb tanórát hirdettek meg, mert nagyon melegre fordult az idő. Étkezés közben a nagyhercegnő tájékoztatta a férjét: Ricard úr benyújtotta felmondását.

– Miért?

– A tanár sértőnek ítélte Nyikolaj versének néhány sorát.

– Miféle sorok? – érdeklődött a nagyherceg.

Habár nem a megbánás jelét mutatva, de Nyikolaj lesütötte a szemét. Maria ismételte el:

– „És idétlen gúnyámat látva / higgyék csak azt – / hogy földműves ez a szegény pára.”

A nagyherceg harsány nevetésben tört ki.

– Kétség nem fér hozzá, Nyikolaj egy született hadfi!

A nagyhercegnőnek sikerült meggyőznie Ricard urat, hogy álljon el a felmondástól, így az órák a szokásos módon folytatódtak. Csak a rímfaragást vették ki a tanrendből. Corneille-t és Racine-t pedig Victor Hugóra cserélték – noha nem arra a Hugóra, aki keserűen ellenezte III. Napóleon uralmát, hanem a korábbi Hugóra, aki Ricard úr megítélésében olyan ártatlan tragédiák szerzője volt… és mégis, a Lucretia Borgiát mellőzni kellett botrányos témaválasztása miatt, na de A várgrófok, ami a tiszta és istenfélő középkorban játszódott, nem jelentett szemernyi kockázatot sem. És mégis, az egyik monológjában Nyikolaj mégiscsak ragaszkodott ezekhez a sorokhoz:

„Uralkodjunk hát, mi bátrak,

s tűzzel-vassal

gúnyoljuk ki az uralkodókat!

Isten megvetése sújtsa a hatalmasokat!”

Nem hagyta nyugodni ez a négysoros részlet! Reggeltől estig bömbölte – nemcsak az osztályteremben vagy az étkezések alkalmával, hanem minden családi összejövetelen: „Gúnyoljuk ki az uralkodókat! / Isten megvetése sújtsa a hatalmasokat!”

A családtagjai már megszokták különcségeit, de az egyik nagynénje, egy éppen náluk látogatást tévő nagyhercegnő mélységesen megütközött az elhangzott sorokon:

– Mégis ki tanítja ezeket a forradalmi rigmusokat az ifjú Nyikolajnak? – szegezte a kérdést Alekszandrának.

– A jó Ricard úr – érkezett a válasz.

– Miféle „jó” Ricard úr?! Hát nem tűnt fel neked, drága Szanni, hogy bizonyára jakobinus lehet? Szóba sem kellene állnod egy olyan férfival, aki ilyen blaszfémiától roskadozó sorokra tanítja a gyermekeidet.

Maria a fiú szemét fürkészte, miközben a tanár sorsa a levegőben lógott. Nyikolaj sziklaszilárd arckifejezéssel nézte a náluk vendégeskedő nagyhercegnőt és az édesanyját. Észrevette, hogy Maria őt figyeli, amire egy huncut kacsintás formájában adott választ, s amitől a lány elpirult. Ricard urat még aznap felmentették kötelességei alól.

Maria felháborodott, de várt a délutáni teáig, hogy kifejthesse véleményét. Az uzsonnát a Rózsapavilonban, egy kecses kis épületben szolgálták fel, amelyet Marija Fjodorovna építtetett a fia, I. Sándor cár Napóleon felett aratott győzelmének emlékére. A többiek a közeli, virágokkal pettyezett réteken játszottak vagy a közeli patakban horgásztak. Egyedül maradva Nyikolajjal, már nem sokat foglalkozott a fapanelekre festett rózsakoszorúkkal.

– Miért hagytad, hogy elbocsássák Ricard urat? Te is tudod, hogy igazságtalanság.

– Semmiképpen sem hallgatott volna rám egyikőjük sem, legkevésbé az anyám. Ami minden baj forrását, a vizitelő nagynénémet illeti, a szó szoros értelmében hipnotizált az ostobaságával.

– Lehet, hogy Ricard úr csakugyan jakobinus lenne?

– Ha úgy lenne, még jobban csodálnám. Valahogy megpróbálom kárpótolni.

– De miért recitálod szüntelen azokat a sorokat? Valóban istenkáromlásnak hangozhatnak…

– Hát éppen ezért választottam ezeket! Gúnyoljuk ki az uralkodókat!, Maria, az összes királyt!

– De a szüleid, a családod, a cár?!

– A cár ugyanolyan férfi, mint bárki más. A magánembert szeretem, a közszereplőt gyűlölöm.

– És a birodalom, Nyikolaj?

– Oroszország sokkal jobban járna a köztársasággal.

Maria legyőzetett, de nem hagyta annyiban:

– De, hogy Isten megvetése sújtsa, Nyikolaj…

– Azt akarod, hogy higgyek egy Istenben, aki megengedi az olyan kirívó és kegyetlen igazságtalanságot, mint amilyen Ricard úr kirúgása?

A következő reggelen, amikor Maria a haját fésülve készülődött, az ablaka alatt heves ugatásra és szánalmas bégetésre lett figyelmes. A szárnyas ablakhoz szaladt. Nyikolaj ostort suhogtatva éppen három buldogot ingerelt, hogy végre lecsapjanak arra a bárányra, amelyet egy fához kötött.

Maria a rémülettől mozdulni sem bírt. Miután a kezdeti sokk és az iszonyat engedett bénultságán, összeszedte magát és átrohant a szomszédba, bekopogott Mirkovics ezredes szobájába. Nyikolaj segédoktatója is felfigyelt a jelenetre, de ő sem mert közbeavatkozni.

– Valamit tenni kell, meg kell fékeznie! – rendelte el a fiatal úrhölgy.

Az ezredes eltűnt lefelé a lépcsőn, Maria pedig remegve tért vissza az ablakhoz. Azt hitte, biztosan csak hallucinált. Az udvar üres – se kutyák, se bárány, se Nyikolaj nincs ott. Minden olyan gyorsan történt, hogy már azt sem tudta, álmodta-e vagy sem.

Reggelinél egy szót sem szólt. Visszatérve a lakosztályába furcsa zajokra lett figyelmes, amelyek az előszoba egyik szekrényéből érkeztek. Meghökkenéssel és némi félelemmel vegyes érzésekkel nyitotta ki, és ott találta a kinti bárányt, amit majdnem a szeme láttára faltak fel a kutyák. Göndör szőrét szalagokkal díszítették, és már éppen elkezdte nyaldosni a kezét.

Az emberek halálra rémisztése volt a tizenöt éves Nyikolaj legkedvesebb időtöltése.

Sosem volt „átlagos”, és ez még vonzóbbá tette. Maria már korábban hallotta, hogy amikor tizenegy-tizenkét éves volt, az uralkodó Carszkoje Szeló-i palotájában durván beütötte a fejét, miközben az egyik lépcsőn szaladt le. Hetekig, hónapokig betegeskedett, amelyet még elviselhetetlenebbé tett a szörnyű fejfájás, és azóta migréntől szenved, ami talán magyarázatot adhat a viselkedésre, amelyet a legközelebbi családtagjainak időről időre bemutat. Az anyja rajongásig szerette, az apja szemet hunyt megannyi apró hibája felett, de mégis, mintha nem találta volna a helyét közöttük. Ami a testvéreit illeti, gyakran durván bánt velük – még Olgával is, pedig iránta nyilvánvalóan határtalan szeretettel viseltetett.

Mariát leginkább a fiú és az oktatója közötti kapcsolat ejtette kétségbe. Nyikolaj már nem volt gyermek, így Mirbach azzal a tisztelettel fordult hozzá, ami egy hamarosan nagykorúvá cseperedő nagyherceget megillet. De amikor Mirbach a növendékére pillantott, a grimasza valami egészen másról árulkodott – szkepticizmusról és utálatról. Nyikolaj a maga részéről úgy viselkedett vele, mintha nem is létezne. Nem szólt hozzá, látszólag semmire sem méltatta a jelenlétét, és ha Mirbach mégis hozzá intézte a szavait, alig egy-egy szóval felelt, miközben valaki más felé fordította a tekintetét. Maria nem egyszer elkapta Nyikolaj pillantását, így láthatta: félelemmel kevert gyűlölettel emelte szemét a németre. Azon tűnődött, mégis milyen szörnyű – a múltban történt, de a mára is kiható – titok húzódhat kettejük között.

Valójában Nyikolaj nem hasonlított a cári család többi tagjához, és erről Maria maga is meggyőződhetett, amikor Alekszandr Alekszandrovics koronaherceg, II. Sándor cár fia ebédmeghívásnak tett eleget Pavlovszkban. A koronaherceg barátságtalan, herkulesi erejű óriás volt, aki képes volt egy kártyacsomagot kézzel szétszakítani, vagy akár egy ezüsttálcát is meghajlítani. Fiatalsága ellenére egy csepp méltóság és szemernyi kisugárzás sem szorult belé. És akármilyen meglepő, az ereje szokatlanul nagy ügyetlenséggel párosult.

Maria azonnal felfigyelt a trónörökös és az unokatestvére közötti ellenszenvre. Sőt, Alekszandr volt annyira „szabadelvű”, hogy kritikával merje illetni az édesapja liberális politikai nézeteit, amelyeket Konsztantyin nagyherceg védett – sőt, amelyek tőle származtak. Konsztantyin nagyherceg igyekezett higgadtan felelni az unokaöccse megjegyzéseire, de az hirtelen intésre emelte a kezét, majd kiöntötte a pohara vörösborral teli tartalmát a hímzett asztalterítőre.

A nagyherceg nem tudta visszafojtani a szarkazmusba áztatott nevetését:

– Nézzék, micsoda tulkokat küld hozzánk Pétervár!

Maria láthatta, hogy Nyikolaj milyen jól szórakozik a jeleneten, miközben a trónörökös arca bíborvörösre vált.

3.

Születésekor hiába nevezték ki több regiment tiszteletbeli ezredesének, az ifjú Nyikolaj nagyherceg ugyanabban a katonai kiképzésben részesült, mint amiben bármelyik másik tiszt. Részt vett a gyalogság szárazföldi hadgyakorlatain, és szolgált a haditengerészetnél a Balti-tengeren. Rendkívül tehetséges tiszti iskolai növendékként – családjában elsőként – végzett a legigényesebb Orosz Fegyveres Erők Vezérkari Katonai Akadémiáján. Gyorsan lépdelt a ranglistán: előbb másodhadnaggyá, majd hadnaggyá, végül kapitánnyá léptették elő. Ettől kezdve már elég érettnek számított ahhoz, hogy megjelenjen az udvari ünnepségeken, például január első napján, majd ugyanazon hónap hetedik napján a Vízifesztiválon, az ortodox húsvéton és a cárnapi ünnepségen.

1868-ban a tizennyolcadik születésnapjára megkapta azt a járadékot, amely megteremtette a lehetőséget, hogy kimutassa nagylelkűségét. Jelentős összeget adott szolgáinak, sőt tanárainak is. Idős inasának, Szavjolovnak, aki a születésekor már éppúgy a családot szolgálta, mint az édesapja világra jövetelekor, házat és kertet adományozott a pavlovszki palota területén. Az alakulatoknál, ahol szolgált, minden évben támogatta a tisztek külföldi oktatását.

Körülbelül ugyanabban az időben bízták meg a számára legkedvesebb cári birtok, Pavlovszk felügyeletével, amelyet egy napon ő fog megörökölni. Bevezettette a fűtést a család lakosztályaiba, felügyelte a hatalmas park gondozását, és új vízszivattyút adományozott a város tűzoltóságának. Végül régi álmát is megvalósíthatta, amikor saját költségén szobrot állíttatott I. Pál cárnak, a legkedvesebb ősének, a nevét viselő palota központi épülete előtt.

A családon belüli házasságok, keresztelések és temetések rendszeres alkalmat szolgáltattak a külföldi utazásokra. A húga első várandóssága idején például Athénba látogatott. Olga egy fiatal haditengerészeti tiszthez, a dán király fiához ment feleségül, akit azért küldtek Athénba, hogy elfoglalja a görög trónt. Nyikolaj már alig emlékezett a görög fővárosra, amelyet valaha a szüleivel keresett fel. Azóta a város népessége több mint négyszeresére nőtt. A királyi palotában – abban a hatalmas és zajos istállóban – szállásolták el. Egy olyan hatalmas, nagy belmagasságú hálószobát jelöltek ki számára, amely a parkra nézett, és megannyi fafajta sűrű lombkoronája takarta be.

Egy este, a látogatását kísérő bankettek egyikét követően, furcsa kábultság kerítette hatalmába. Talán az étel lehetett a felelős, vagy túl sokat ivott a nagy kánikulában. Mindenesetre csak forgolódott és forgolódott az ágyában, nem jött álom a szemére…

A Téli Palotában, a legfőbb cári rezidencián Nyikolaj lakosztálya kétségtelenül a legnagyobbnak és legpompásabbnak számított. Szinte az épület közepén helyezkedett el, óriási aranytrófeák ékesítették, és a legpompásabb ceremóniáknak adott otthont. Áthaladva a testőrök által védett ajtókon, észrevette, hogy az egész termet feketével fedték be. A terem közepén felállított emelvényt szintén feketével borították, és a legtöbb udvaronc ugyancsak fekete színű öltözéket viselt.

A teremben végighaladt legkedvesebb regimentje, a Volinszkij-ezred két sorban felsorakozott tagjai előtt, akik a szégyen jeleként fejjel lefelé fordították fegyverüket. Az emelvényt további katonák vették körül, akik tüzelésre készen tartották puskájukat. A háttérben a család állt, mély gyászban. Észrevette, hogy nagybátyja, a cár hamuszürke. Nyikolajt az emelvényre lökték, miközben édesanyja és a cárné kegyelemért esedezve borult II. Sándor lába elé. Hallotta, ahogy a cár rekedten válaszol: „Nem tudok, nem tudok.” Majd fellépett a pódiumra, háromszor megcsókolta, és így szólt hozzá: „Isten oltalmazzon!” Utána a tömeghez fordulva kijelentette: „Mint nagybátyja, megbocsátok és szeretem, mint uralkodója, kénytelen vagyok elítélni.”

A cár lelépett az emelvényről, visszatért a helyére, és elrendelte, hogy kössék be az unokatestvére szemét, a kezét pedig kössék össze a háta mögött. Majd kiadta a parancsot: „Tűz!”

Az athéni királyi palota hálószobájában Nyikolaj hevesen forgolódott, és hideg verítékben úszva ébredt. Az ablakhoz rohant, hogy egy kis friss levegőt szívjon, de egy leheletnyi szél sem süvített keresztül a sötét parkon. Tücskök ezrei ciripeltek az ágakon. A felette szikrázó csillagokra emelte tekintetét. Rémálmának minden részlete megelevenedett előtte. Micsoda szörnyű jelenet! Halálra ítélték, de mégis milyen bűncselekmény miatt?