Korunk nagy tanítójának, Tendzin Gyacónak,
Őszentségének, a dalai lámának

…noha a nap lenyugszik este, reggel újra felkel. Én sem leszek látható egy darabig, hamarosan jelentkezik azonban egy megtestesülés, amely a tudás megannyi területén járatos lesz.

Karma Paksi (1204–1283), a 2. karmapa

ELŐSZÓ

Most, hogy könyvet készülök írni Orgyen Trinli Dordzséról, a 17. karmapáról, akit Őszentsége, a 14. dalai láma is elismert, fel kell tennem magamnak egy igen-igen fontos és időszerű kérdést: miért írjak róla, amikor többen is pályáznak erre a titulusra? Közülük is kiemelkedik Trinli Táje Dordzse. Őt Samar rinpocse azonosította, az előző, 16. karmapa – aki 1981 novemberében hunyt el – négy legjelentősebb tanítványának egyike. A dolog heves vitát kavart. Számos fórumon írtak róla, kivált a médiában. Méltánytalanságnak érzem, hogy ami igazán fontos – a karmapaság intézménye és annak története –, elvesszen a botrányoknak és egymásnak feszülő indulatoknak ebben a zűrzavarában.

Mindig is többet szerettem volna megtudni arról a személyről, aki ennek a nagy tisztelettel övezett tibeti leszármazási sornak a részese. Ettől a fiatal láma személyét övező ízetlen gyanúsítások sem riasztottak el. Annál is kevésbé, mivel nem találtam olyan, az eseményekkel lépést tartó könyvet, amely pontos és kellőképpen elmélyült képet festett volna róla. Nem volt kérdés számomra, hogy nem azt kívánom tovább boncolgatni, vajon kinek a testében született újjá a 16. karmapa lelke. Nemrég olvastam egy idézetet az amerikai írónőtől, Toni Morrisontól: „Ha van olyan könyv, amit el szeretnél olvasni, de még nem létezik, írd meg te.” Íme, a válasz a kétségeimre.

Sietek hozzátenni, az sem célom, hogy az egyik jelöltnek a másik rovására csináljak reklámot. Másfelől az is szomorú és sajnálatos lenne, ha a tisztségét övező kételyek bárkit is meggátolnának abban, hogy jobban megismerje és értékelje e kétségkívül nagy hatalmú láma tanításait és egyéb tevékenységeit.

Az információkhoz való hozzáférés a nyitott társadalmak nagy érdeme. Sajnálatos lenne, ha ennek joga megtagadtatnék mindazoktól, akiknek ez javukra válhatna, kivált azoktól, akik nem élnek szabad országban. Pontosan ezért költözött szülőhazájából, Tibetből Indiába a 17. karmapa is.

Mindezek a tényezők megmagyarázzák, hogy miért nem írtam hagyományos életrajzot, vagy miért nem dolgoztam úgy, mint egy újságíró; hogy miért vegyítettem e kétféle stílust, és miért vállaltam fel az egyes szám első személyű fogalmazást. A néhai W. G. Sebald (1944. május 18. – 2001. december 14.), ez az elismert német tudós és író mélyenszántón elemzi, miként változott a cselekménybonyolítás módja az idők folyamán: „A 19. században a mindentudó szerző maga volt az Atyaúristen: egy tömbből való felsőbbséget képviselt. A 20. század minden szörnyűségével egyetemben is demokratikusabb volt. Figyelembe vette az egyéni beszámolókat, és hirtelen más nézőpontok is megjelentek. Megtanultuk ebben a században, hogy a megfigyelő mindig befolyásolja megfigyelése tárgyát. A mai életrajzírónak ezért be kell számolnia forrásairól, arról, hogy mit beszélt egy Beverly Hills-i hölgyeménnyel, vagy hogy miféle bonyodalmakba keveredett a reptéren…”

Más szóval a korábbinál hangsúlyosabb szerephez jut a szubjektivitás és az értelmezés. Megfogadtam ezt a tanácsot. Ugyanakkor, noha egyes szám szám első személyt használtam, hogy olvasóim mintegy az én nézőpontomból értesüljenek a karmapa életének eseményeiről, igyekeztem minél inkább a háttérben maradni, és történetem szereplőit beszéltetni. Időnként ismétlések is előfordulnak a szövegben, ezeket azért hagytam meg, hogy minden egyes fejezet önmagában kerek egész lehessen.

Végig egyetlen cél lebegett a szemem előtt: legjobb tudásom szerint a lehető legközelebb hozni a karmapát az olvasókhoz.

Cering Namgyal Khorca

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a könyv nem jött volna létre, ha nem ösztönzött volna erre Őszentsége, a 17. karmapa személyisége. Iszonyú szerencsém volt, hogy meghallgathattam és követhettem tanításait, és hogy egy keveset a társaságában utazhattam.

Írás közben sokan voltak segítségemre. Mindenekelőtt köszönetet szeretnék mondani kiadómnak, Ashok Choprának, hogy miután hozzájuk fordultam, nyomban elfogadták az ajánlatomat. Hálával tartozom továbbá K. J. Ravinak (a Hay House India szerkesztőjének) hasznos javaslataiért. Mélységesen osztozom abban a meggyőződésében, miszerint a könyvekkel valójában úgy kell bánni, mint a műalkotásokkal. Szerencsés vagyok abban is, hogy ilyen profi és lelkiismeretes szerkesztőgárdára találtam. Többet dolgoztak a könyvemen, mint én magam.

Cering Szakja tibetológus történész sem csupán csak bátorított. Bőkezűen áldozta rám az idejét, miközben megosztotta velem a tibeti történelemre vonatkozó hatalmas tudását. De ugyanilyen hálás vagyok Tasi Ceringnek is, a dharamszalai (Himácsal Prades, India) Amnye Macsen Intézet igazgatójának a nekem szánt idejéért, tanácsaiért és értékes megjegyzéseiért (az is segített, hogy szakterülete a karma kagyü átadásvonal története, ahova a karmapa is tartozik). Khenpo Lodrö Donyo rinpocsénak is köszönöm, hogy beavatott a tibeti kultúra számos jellegzetességébe. Eme előtanulmányok során jöttem rá, hogy mennyi szellemi adósságot halmoz fel az ember az útja során. Például így kaptam ízelítőt a tibeti vendégszeretetből abban a pillanatban, amikor beléptem Tasi Dhargyi szikkimi otthonába. Ő és felesége nagyszerű étellel kínált, és kitűnő humorával derített fel. Sokat tudott Szikkim történelméről is. Köszönettel tartozom Kjab lámának és családjának a Szikkim állambeli Rumtekből, Dzsamjang lámának és Serab Gyalcennek Ralangból (ugyancsak Szikkimben), továbbá Namgyal lámának a nyugat-bengáliai Mirikből. Köszönöm Pema lámának és „kíséretének”, hogy felvidítottak társaságukkal a Bihár állambeli Bódhgájában. Dharamszalai tartózkodásom idején az irodalomszerető Bucsun Szölan és kedves családja fogadott otthonába. Itt köszönöm meg Acsa-lának és családjának az ízletes fogásokat az Uttarakhand állambeli Dehradunban.

Hadd fejezzem ki hálám a tajvani Fuhua Fengnek, aki jelentős összeget áldozott a kötet megjelentetésére, és mindvégig lelkesen támogatta a kiadás folyamatát. Woodstockban Tendzing-la és Leksie-la, míg New York Cityben Filip Wolak, Cevang Namgyal-la és Asu Jüdön vendégszeretetét élveztem. Hálával tartozom Csen-pi Csunnak és Jo Gibsonnak (Dzsigme Vangmo), amiért meghívtak a bódhgájai mönlamra (imafesztiválra). Gönpo Ceringnek szintén köszönöm a támogatását.

Az Iowai Egyetemen nagylelkűen osztotta meg velem tudását úgy az osztálytermekben, mint rajtuk kívül Sujatha Sosale, Lyombe Eko, valamint Judy Polumbaum; a Minnesotai Egyetemen Edward Farmer, Giovanna Dell’Orto, Shayla Thiel-stern, Thomas Wolfe és Jean Langford tanítottak.

Végül itt rovom le hálámat a Trace Alapítvány valamennyi munkatársának a New York-i Lao-ce Könyvtárban, csakúgy, mint a dharamszalai Tibeti Munkák és Archívumok Gyűjteménye, valamint mindkét említett amerikai egyetem könyvtárosainak. Utóbbiak fáradtságot nem ismerve szerezték be számomra a könyveket a kölcsönkönyvtári rendszerrel a világ minden tájáról. Minnesotában Naved Dadkah elvitt a Zen Központba, mialatt a kéziraton dolgoztam. Meglepett, hogy legjobb meditációs partneremnek egy iráni űrkutató bizonyult (beszédes példájaként annak, hogy a buddhizmus bármilyen hátterű embertársunknak számot tarthat az érdeklődésére). Benjamin Tao, régi barátom a tajvani időkből, rengeteget segített, amikor először költöztem Minneapolisba. Végtelenül hálás vagyok neki ezért.

Nővérem, Cselha részletekben olvasta el készülő munkám, hogy ellásson tanácsaival. Ugyanezért köszönettel tartozom még Julian Baumnak, Mick Brownnak, Mark Elliottnak, valamint Jeffrey Paine-nek és Anup Kumarnak.

Jiang Jüanhszin Minneapolisban látott el tanácsokkal a kínai fogalmak fordításával kapcsolatban. 2007-es angliai tartózkodásom idején csodálatos otthonra leltem az oxfordi Thrangu House-ban. Itt fejezem ki hálámat Thrangu rinpocsénak vendégszeretetéért, és azért is, hogy az elmúlt évtizedekben oly fáradhatatlanul terjesztette Tibet bölcsességét szerte a földgolyón.

Köszönöm apámnak, Szönam Damdülnek, hogy segítségemre volt a tibeti fogalmak lefordításában. Az ő élettörténete sokakat ösztönözhet, és könyvemre is nagy hatással volt. Habár anyám már nem érhette meg a kötet nyomdába kerülését, az ő szeretete, lelkiereje és egyenessége nélkül nem lennék az, aki ma vagyok. Olvasóim bizonyára felfedezik majd ennek lenyomatát munkámon. Szerény kísérlet ez arra, hogy megfeleljek a reményeinek és a vágyainak, és hogy hozzájárulhassak valamicskét ahhoz, hogy áldozatos élete ne merüljön feledésbe.

1. fejezet

ÚJRA FELKEL A NAP

Pillanatokkal azután, hogy a tizennégy éves karmapa[1] (szül. 1985. június 26-án), akit a tibeti buddhizmus egyik legfontosabb alakjának tekintenek napjainkban, megalkotta szökési tervét Tibetből Indiába, földrengés rengette meg a vidéket, hosszú évek óta a leghevesebb. A hely, ahol a 12. századi Tölung Curpu kolostor áll, egy óra autóútra esik Tibet fővárosától, Lhászától. Régebben többször ki volt téve földrengéseknek, noha ezek újabban csaknem teljesen megszűntek. És egy történet is kapcsolódik mindehhez.

Néhány évvel korábban a még kisfiú karmapát valaki felkeltette és magával vitte az éjszaka kellős közepén. Földrengés sújtott le a környékre, és mindenki a szabadba menekült. Kétemeletes házban lakott, amely félő volt, hogy összedől, ezért a kísérője átvitte egy biztonságosabbnak ítélt földszintes épületbe. Mivel egyike volt Tibet legnagyobb lámáinak, zsenge kora ellenére özönleni kezdtek hozzá a hívek, és arra kérték, hogy hárítsa el imáival a veszedelmet. Nem tudta, mit tegyen. Hallotta azonban, hogy óriási teknőcök élnek mélyen a föld gyomrában, és valahányszor megmozdulnak, megremeg a földfelszín. Kezdetben nem hitte, hogy akkora mélységbe is lehallatszik a hangja. Ugyanakkor bízott benne, hogy ha elég hangosan beszél, meghallják. Úgy tudta továbbá, hogy a teknősök kedvelik a tejet. Egy napon rászánta hát magát, és lekiabált, hogy amennyiben felhagynak a mocorgással, ám csakis akkor, sok-sok tejet önt ki nekik. És csodák csodája, a földmozgások megszűntek! Egészen 1999. december 28-áig, addig a napig, amikor a 17. karmapa végleg elmenekült Tibetből.

*

A karmapa 2000. január 5-én zuhogó esőben, öt asszisztense társaságában érkezett meg Dharamszalába (Himácsal Prades, India), amelyet a száműzetésben élő tibetiek a fővárosuknak tekintenek. E téren jó ideje nincs igazi változás (a 14. dalai láma 1959 márciusában menekült el Tibetből szintén Indiába). A kommunizmus és a buddhizmus nem igazán fér meg egymás mellett. A karmapa és emberei lopva hagyták el a tibeti kolostort. Miután sikeresen elérték a nepáli határt, innen továbbmentek az észak-nepáli Musztangba, és végül eljutottak Dharamszalába. Ahogy egy tisztviselő fogalmazott: „A karmapa egy szép reggelen a semmiből pottyant közénk Dharamszalába.”[2]

A fiú hamarosan a dalai láma elé járulhatott. Történetét hírül adták a hazai és külföldi lapok, valamint a rádió- és tévécsatornák élő adásai világszerte. A média legfőképpen a dharamszalai tibeti tisztviselők, valamint a kínai és az indiai kormány reakcióival foglalkozott. A kínai kormány, hogy mentse a hírnevét, miután elvesztett egy jelentős rangú tibeti lámát, úgy nyilatkozott, hogy a karmapa a fekete koronáért ment Indiába – mely a rangjabéliek egyik legbecsesebb kincse, a felébredt tudat felségjele –, azonban vissza fog térni Tibetbe. A karmapa később cáfolta ezt: „Miért mennék vissza Tibetbe? Hogy Csian Cö-min [az akkori miniszterelnök] fejére tegyem a koronát?”

Egy szerencsés véletlen folytán néhány nappal az incidens után történetesen épp Delhiben tartózkodtam. A pontos dátumra nem emlékszem, arra azonban igen, hogy milyen jó hangulat jellemezte a tibeti közösséget. A beszélgetéseket érthető módon a hírek uralták. Delhiből Dehradunba kellett utaznom (250 km-re fekszik Uttarakhand államban). A buszon összeismerkedtem egy idős tibetivel. Míg a jármű fújtatva zötykölődött úti célja felé, a szél oly ritmikusan fújt be az ablakokon, hogy szinte meditatív állapotba ringatott. Egyszer csak felém fordult idős útitársam: „Azt rebesgetik, hogy a karmapa átrepült a Himalája fölött!” Szavaiból kitetszett, hogy milyen mélységesen tisztelik a tibetiek a nagy lámáikat és – nincs jobb szó rá – csodatévő képességüket. E „csodatételek” különösen a tibeti kultúrában járatlan idegen számára bizonyulnak elképesztőnek. Már maga a karmapaság intézménye is földöntúli dimenziókba nyúlik, a lélekvándorlás az alapja. A soron következő karmapára kisgyerekként találnak rá felismerhető jegyek alapján, melyek elárulják, hogy az elhunyt lelke a kisfiúba költözött. Ez a szokás gondoskodik a tibeti vallási hagyomány évszázadokon átnyúló folyamatosságáról. Mind ez idáig tizenhét karmapa tevékenykedett az országban az első, Düszum Tyenpa fellépése óta (szül. i. sz. 1110).

*

Miután a fiatal karmapa 2000 januárjában megérkezett Indiába, az elkövetkező évtizedet átmeneti szálláshelyén, a sziddhbari Gyüto kolostorban, Dharamszalához közel töltötte. Számos tibeti mestertől tanult, többek között saját átadási vonala tudósaitól és tanítóitól. Férfivá érve tevékenységi köre is jelentősen kiterjedt. Lendületes, mozgékony spirituális vezetővé nőtte ki magát, a szó valódi értelmében. Azontúl, hogy újraélesztette és megreformálta az évszázados hagyományokat, hogy igazodjanak a jelen kívánalmaihoz, a tibeti közösség számos programjában is részt vállalt. Rendszeresen felszólalt a vallási találkozókon, tanított a fontosabb fesztiválokon és az India különböző tájékain tartott gyűléseken. Ahogy arra figyelmeztetni szokta hallgatóságát, a buddhista gyakorlatnak soha nem szabad különválnia az élettől: tekintettel a környezeti kihívásokra, melyekkel a világ manapság szembesül, jobbára akaratlanul is hatékony szószólójává vált a Himalája környezetvédelmének. Olyan civil szervezetekkel kezdett együtt munkálkodni, mint például a világ legrégibb természetvédelmi társulása, a World Wildlife Fund (WWF). Telente Bódhgájába (az indiai Bihár államba) és Szárnáthba (Uttar Prades állam keleti részére) utazik. E két jelentős buddhista centrumban a világ minden tájáról odasereglő tanítványokat oktatja.

Amikor végre megkapta az indiai kormány engedélyét, hogy az Egyesült Államokba utazhasson, útra is kelt. 2011 nyarán ismét itt járt, hogy meghallgassa Washington D. C.-ben a dalai láma kálacsakráról (időkerékről) szóló tanításait. Mindkét látogatása fölöttébb sikeresnek bizonyult, s a fősodorbeli média – egyebek között a National Public Radio (NPR) és a Time magazin – beszámolt róla.

Sajnos az indiai tartózkodása nem bizonyult zavartalannak. 2011 elején – alig több mint tíz évvel azután, hogy ideérkezett – a rendőrség megrohamozta a lakhelyét, ahol több mint egymillió amerikai dollárt foglalt le készpénzben. Egyik asszisztensét is rajtakapták, amikor nagyobb összeget készült átadni egy indiai üzletembernek azzal az indoklással, hogy kolostorépítéshez vásárol földet Himácsal Prades államban. Az indiai hatóságok azzal gyanúsították a karmapát, hogy „kínai ügynök” és „kínai kém”. Az idegen pénznem birtoklása is tilos volt, később mégis felmentették a vád alól. Mindez nem akadályozta meg a szenzációhajhász médiát abban, hogy nagy dobra verje a részleteket. A karmapa rendíthetetlen lelkierővel fogadta élete legnagyobb megpróbáltatását, akárcsak Aksóbja Buddha, a „mozdulatlan”, az öt bölcsességbuddha egyike, akihez különösen gyakran fohászkodik.

*

Épp ekkortájt fejeztem be az Egyesült Államokban médiatanulmányaimat. A karmapa esete megtestesítette a szememben mindazt, ahogyan a hangadó média viszonyul Tibethez. A szabad sajtó és a korlátozástól mentes vita természetesen a szabad államok alapvető ismérve. Pontosan ez indított arra, hogy tanulmányozzam az indiai kisebbségek médiareprezentációját, valamint a tibetiek – és az ind-tibeti határon élő buddhista milliók – kiszolgáltatottságát és ingatag helyzetét. Miután több nemzetközi lapba is írtam mind a dalai lámáról, mind a karmapáról, elhatároztam, hogy kitágítom a horizontomat, és esetleg írok egy könyvet a témában. Ez merész vállalkozásnak tűnt. Nem hagyományos életrajznak szántam, noha némely elemében annak mondható. Elvégre a karmapa mindössze huszonhét éves volt az idő tájt, korainak tetszett tehát összefoglalóan írni az életéről, bármennyire mozgalmas, sokszínű és lelkesítő is volt. Ugyanakkor a tisztsége fontos szerepet tölt be nemcsak a tibetiek, de számos buddhista tudatában is szerte a világon.

Egyértelműen szükség mutatkozott tehát egy olyan könyvre, amely új megvilágításba helyezi a személyét, és túllép mindazon, amit addig összeírt róla a média. Úgy tűnt, épp ideje túllépni az életét megkeserítő viszályokon és botrányokon, és ehelyett arra koncentrálni, hogy miben hisz, hogy mi a meggyőződése és a világlátása; hogy milyen a jelleme, továbbá mit tartogat a jövő neki és híveinek. Hadd adjam itt át a szót Ken Holmesnak, a közismert Buddha-szakértőnek: „A karmapa mindőnk Buddha-természetét tükrözi vissza. Időtlen éke ez az emberi tudatnak, azonban egyelőre csupán sárban csillogó gyémánt. A sarat eltávolítva látjuk csak meg örök éltű tisztaságát. Jóllehet a karmapa vagy a nagy guruk jelenléte katalizálni képes a belső potenciánkat, hogy felragyogtassuk a gyémántot, a tisztogatás munkáját mindenkinek magának kell elvégeznie.”[3]

*

Mint már említettem, a 17. vonaltartó karmapa 1985 júniusában született az északkelet-tibeti Latokban, nagyjából négy évvel azután, hogy elődje, a 16. karmapa (Rangdzsung Rigpe Dordzse) 1981 novemberében elhunyt az Egyesült Államokban. A 16. karmapa többedszer kifejezte abbeli óhaját, hogy Tibetben öltsön újra testet. A 17. karmapa világra jöttét számos csodás jel előzte meg, a legismertebb mind közül az volt, amikor egy kagylókürt zengése visszhangzott végig Latokon, Bakor tartomány szélfútta völgyén. Sokan vélték hallani ezt a hangot, amit szerencsejelnek tekintettek. Pár nap múlva megszületett a kisfiú. Szülei mindmáig nomád életmódot folytatnak. Úgy hírlik továbbá, hogy egy nappal ez előtt egy éneklő (a környéken felettébb ritka) kakukk telepedett a családi sátorra. A fiú anyja elmondta, hogy több csodálatos álmot látott viselősen. Az egyikben három fehér daru egy tál joghurtot adott neki. A mélyen spirituális Tibetben nagy jelentőséget tulajdonítanak az efféle álomlátásoknak. De a környék lakói szivárványt is láttak az égbolton, amit arrafelé rendkívül jó ómennek tekintenek, és addig sosem látott szépséges virágok is megjelentek a völgyükben.

A leendő szülők ennyi jó előjel láttán szükségét érezték, hogy kikérjék egy neves jógi, Tögden Karma Palden tanácsát. Palden, aki egy helyi kolostor apátja volt, megígérte, hogy kezébe veszi a gyermek nevelését. A kisfiú az Apo Gaga nevet kapta, ami annyit jelent: „boldog testvér”. Már születése pillanatában reinkarnációnak tekintették, csak abban nem voltak biztosak, hogy kié.

– Semmi kétségünk nem volt, hogy a fiúcska egy tulku[4] – idézi fel egy távoli rokon, aki akkoriban szintén a völgyben élt. – Csak azt nem tudtuk, melyik lámáé.[5]

A dharmában mélyen hívő szülők három-négy évesen a helyi kolostorba küldték a kisfiút, ahol megismerkedett a tibeti buddhizmus tanaival. Igen korán tanújelét is adta, hogy beváltja a hozzá fűzött reményeket. Ken Holmes arról számol be, hogy „volt egy kicsi trónja, segédet rendeltek mellé, és nem engedték úgy csibészkedni, mint a többi novíciát, akik a maguk részéről mélyen tisztelték”.[6] A zsenge korú kisfiú nem élhetett még önálló életet, ezért gyakran tartózkodott a szüleinél. Holmes elmondása szerint sárból és kőből kis kolostorokat épített, vagy kecskék hátára pattant, és a közeli hegyekben kóborolt. Amikor azt látta, hogy állatokat vágnak le vagy bántalmaznak, sírva fakadt, mély együttérzéséről téve tanúságot. A fák is nagyon érdekelték, és felkavarta, ha kivágtak egyet. Látjuk tehát, milyen korán megfogantak lelkében a környezetvédelem csírái (később elkötelezett szószólója is lett az ügynek, lásd a 9. fejezetet).

Felnőve elmondta, milyen hálás, hogy apja írni tanította dbü-med, azaz dőlt betűs stílusban. Noha a tibeti tanítási módszerek szigorúak voltak, és a verést sem nélkülözték, mégis az első, ismerkedő lépéseket jelentették a tibeti kultúra kincsesházának irányában. „Ennek köszönhetem – vallotta –, hogy amikor régi kéziratok kerülnek elém, el tudom olvasni őket.”

*

Az utódlás évszázados előírásai szerint a működő karmapák szentnek tartott levelet hagynak hátra, amelyet gyakran a végrendeletüknek tekintenek, s amelyben leírják újbóli testet öltésük körülményeit. Megnevezik például leendő szüleiket vagy a helyet, ahol világra jönnek. Emellett egyéb azonosításra alkalmas jegyeket is közölhetnek, például leírják a szülői házat. Mielőtt a 16. karmapa tragikus körülmények között elhunyt (az Egyesült Államokban, 1981 novemberében), néhány hónappal azelőtt, hogy betöltötte volna az ötvennyolcadik évét, ő is hagyott egy ilyen szent levelet az egyik tanítványánál, a kagyü hagyomány egyik legrangosabb lámájánál. Hívek milliói várták türelmesen a világ minden táján, hogy rátaláljanak a kagyü iskola következő vezetőjére, amely egyike a tibeti buddhizmus négy irányzatának (a másik három a nyingma, gelug és szakja – mindegyiknek saját elöljárója van). A 17. karmapa meglelése tehát korántsem volt mellékes ügy.

A 16. karmapa halálát követően külön csoport létesült Indiában magas rangú szerzetesekből a megkeresésre. A négy fiatal láma – Taj Szitupa rinpocse, Gyalcab rinpocse, Dzsamgön Kongtrül rinpocse és Samar rinpocse –, a „tróntartók” ezenközben a kagyü iskola ügyes-bajos dolgait is intézték. 1992 márciusában tüzetes vizsgálatnak vetették alá a levelet, amely „északot” említette. Arra következtettek ebből, hogy ez a Rumtek kolostortól (itt, Szikkim indiai államban rendezte be nemzetközi székhelyét a 16. karmapa) északra elterülő vidék csakis Tibet lehet. Terveik szerint Dzsamgön rinpocse ment volna Tibetbe 1992 júniusában, ő azonban egy autóbalesetben életét vesztette 1992. április 26-án, Sziliguri közelében, Nyugat-Bengálban. A többi láma a tragédia ellenére sem adta fel küldetését. Szitupa rinpocse és Gyalcab rinpocse úgy határoztak, hogy Serab Tennyét (az emigráns tibeti kormány volt parlamenti képviselőjét), valamint Akong rinpocsét (egy Skóciában élő magas rangú tulkut) bízzák meg a feladattal. Ők ketten a 17. karmapa megtalálása mellett célul tűzték ki, hogy negyvenkilenc napon át különböző tibeti kolostorokban imát mondanak az elhunyt 16. karmapa Őszentsége lelki üdvéért. A tervek szerint találkozniuk kellett Drubpön Decsen rinpocséval. A rangos lámát korábban a 16. karmapa arra kérte, hogy Indiából Tibetbe visszatérve segédkezzen a Lhászával szomszédos Curpu kolostor helyreállításában, mert az súlyosan megrongálódott 1966-ban, a kínai „kulturális forradalom” idején. Tibetbe érve Serab Tennye és Akong rinpocse felkeresték a lámát. Megmutatták neki a jövendölőlevelet, és arra kérték, hogy indítson keresőket Kelet-Tibetbe. Miután engedélyt kaptak erre a kínai kormánytól, egy különítmény fel is kerekedett, élén nem mással, mint Donyo lámával. A megtermett szerzetes, aki ideje nagy részét száműzetésben töltötte az indiai Ladak kolostorban, Drubpön rinpocse csandzója volt (ami egyszerre jelent személyi titkárt, számtartót és vezetőt). E felhatalmazás birtokában Donyo láma dzsipbe ült kis csapatával (Lodrővel, Döndruppal és Titivel), majd napokon át robogtak a télközépi dermesztő hidegben. A szent levelet is magukkal vitték, amely így szólt:

Ott, ahol isteni villám szikrázik fel,

gyönyörű helyen, nomádok közt a tehén mutat utat.

A módszer Döndrup,[7] a bölcsesség Lolaga.[8]

Két kolostor is volt a környéken: az egyik Khamba Gön, ide mentek először, a másik Karleg Gön. Közben folyton kérdezősködtek, hogy nem tudnak-e az itteniek egy Lolaga nevű illetőről. A konyhán, ahol teát kaptak, a szakács azt mondta, ismer valakit ezen a néven, akinek a fia ott él a kolostorban. Beszéltek is vele, Jese Dordzséval, aki azonban nehezen értette az általuk beszélt ücang dialektust. Akkortájt a karmapa legidősebb testvére valóban szerzetes volt a kolostorban.

– Mivel mi a khampa nyelvjárást beszéltük, látogatóink viszont a közép-tibeti, lhászai irodalmi nyelvet – emlékezik vissza Nögdup Pelcom, a karmapa legidősebb nővére –, nem értettünk szót egymással. Annyi mindenképpen kiderült, hogy a jövevények egy láma reinkarnációját keresik, azt azonban nem árulták el, hogy a 16. karmapa utódáról van szó.[9]

A keresőcsapat megüzente a családnak, hogy másnap ellátogatnak hozzájuk, és így is tettek. Hozzávetőleg két és fél órás út volt ez lóháton, mivel autóval nem lehetett odajutni. Odaérve felolvasták az apának a jövendölőlevelet, imasálat (khata) ajándékoztak neki, a fiúnak pedig, akit le is fényképeztek, új öltözéket. A gyerek nem egészen értette, mi folyik körülötte, de kellemes izgalomba hozta a sok titkolózás és az idegenek megjelenése.

– Többnyire házon belül maradtam, és semmi különöset nem éreztem. Titkos küldetésnek látszott az egész – emlékezik vissza a karmapa.[10]

A vendégek alaposan kifaggatták az apát a gyermek születését övező különös jelekről és eseményekről. Mikor felolvasták a jövendölőlevelet, szivárvány jelent meg a fiú fényképén, noha az is lehet, hogy csak a színezése keltette ezt a látszatot. Különben én is láttam ezt a fotót. A fiú azonosítása nem tartott soká. Donyo láma azóta várt erre a pillanatra, amióta elhagyta Indiát, hogy a 16. karmapa kérésére segédkezzen a Curpu kolostor helyrehozatalában. Az elmúlt néhány évben nemcsak a kilencszáz éves épületben ténykedett Drubpön rinpocséval vállvetve, de ezer Buddha-képmást is elhelyeztek nepáli művészek közreműködésével.

Küldetését teljesítve megmutatta a jövendölőlevelet Döndrubnak, az apának, és tudtára adta, hogy ki is valójában a néha máris furcsának tetsző gyermeke. Alig van nagyobb öröm annál a boldogságnál, amikor egy elhunyt mester vagy bódhiszattva (megvilágosodott lény) kiválaszt egy családot, ahol újjászületik és visszatér a világra, hát még ha egy karmapáról van szó, „Buddha minden tevékenykedésének megtestesüléséről”.

Örültek tehát Orgyen szülei is. Korábbról ismerték a 16. karmapát, ő adta a Döndrub nevet az apának. A család őrzött egy fotót a 8. Khamtrül rinpocséról, erről a jeles és nagy tiszteletben álló lámáról, aki 1980-ban hunyt el indiai száműzetésben, továbbá egy másik, fekete-fehér felvételt a 16. karmapáról. Nögdup Pelcom később elmondta, hogy amikor értesült róla, hogy a testvére lesz a következő karmapa, ő és a család tagjai valóban azt gondolták, hogy a karmapa „valamiféle Buddha-szerűség, nem pedig földi ember”.

– Legmerészebb álmomban sem hittem – tette hozzá –, hogy egy napon szemtől szembe állhatok vele. Biztos vagyok benne, hogy a szüleim nagyon megörültek ennek a hírnek.

Pontos részletekkel ugyan nem szolgált, a rokonság általános örömét azonban lefestette. Donyo láma és társai közölték a szülőkkel, hogy magukkal viszik a kisfiút Curpuba, hogy bejelentsék a világnak az örömhírt. A szülők azonban mégiscsak szülők. Ők is most értették meg, hogy a boldogító fordulat elválást is jelent zsenge korú gyermeküktől. Akkoriban Kelet-Tibetből Curpuba hetekig, ha nem éppen hónapokig tartott az út, hiszen nem lehetett gépeken röpködni egyik városból a másikra. Pelcom is azt panaszolta, hogy sokkal fáradságosabban jut el otthonából Lhászáig, mint onnan, mondjuk, Delhiig.

– Ezért szomorodtunk el mi is – tette hozzá. – Hiszen olyan kicsi volt még akkor az öcsém.

*

A keresők megkérték a szülőket, hogy készítsék fel a kisfiút a távozásra. Néhány nap múlva visszatértek, és elvitték a gyereket a Karleg Gön-i kolostorba, ahol szép számú szerzetes gyűlt össze Curpuból. A karmapa így idézi fel ezt az utazást:

– Átvittek Karleg Gönbe. Halványan arra emlékszem, hogy az emberek azt mondogatták, két nap van az égen. A mindenkori mellett volt ott egy réztükörre emlékeztető korong is.

Ezt a jelenséget a tibetiek kedvező jelnek tekintették. A karmapa elmondta, hogy a kivételes látvány, ha elmosódottan is, szintén jelen van az emlékeiben. A Karleg Gönben csatlakozott hozzájuk két hivatalos felvigyázója, Akong rinpocse és Serab Tennye, akik Curpuból érkeztek. Ezután közösen kijelentették, hogy megtalálták a 17. karmapát (akinek az akkori játékos neve Apo Gaga volt), a világ egyik vezető spirituális mesterét.

*

Eközben Taj Szitupa rinpocse és Gyalcab rinpocse – a kagyü iskola két rangos lámája, a 16. karmapa tanítványai, mindketten tróntartók – a Rumtek kolostorban (Szikkim, India) várták az utódról érkező híreket. Amint megtudták, hogy hivatalosan is lezajlott az azonosítás, Dharamszalába indultak a dalai lámához (aki 1992 júniusában értesült a keresésről). Őt azonban már nem találták ott, mivel Rio de Janeiróba utazott az ENSZ Környezet és Fejlődés Konferenciájára (UNCED), amit közkeletűen riói Föld-csúcsnak neveztek. Rióban 1992. július 23-án a dalai láma kibocsátotta hivatalos jóváhagyó levelét. (Azért is érdekes ez a véletlen átfedés, mert később a karmapa is elkötelezett környezetvédővé lett.)

Időközben híre ment a fejleményeknek, és egyetlen, magára valamit is adó tibeti sem mulasztotta el a lehetőséget, hogy tulajdon szemével lássa a karmapát, vagy akár valamelyik magas rangú vallási vezetőt. Tömegek tolongtak a Karleg kolostortól Curpuig vezető út mentén, hogy akár csak egy pillanatra is láthassák őt, holott az utazás részben titokban zajlott. 1992. június 15-én hét dzsipből álló konvoj robogott a Curpu kolostor felé. Az ifjú karmapát, akit Donyo láma kísért, brokátba öltöztették, és hagyományos fejfedőt viselt. Holmes arról számol be, hogy az út végső szakaszán ízlésesen feldíszített fehér csődörön ült, és színes zászlókat lengető, hagyományos zeneszerszámokon játszó lámák kísérték. Hóoroszlánjelmezbe öltözött táncosok adták elő kifinomult táncukat. A nép ujjongva üdvözölte a menetet. A zajos ünneplés és a látványos ceremónia azonban csak még nagyobb fájdalmat keltett a kisfiú szívében az elhagyott szülői ház után.

– Noha gyerek voltam, erőt vettem magamon, és nem sírtam – mesélte később. Röviddel ezután Taj Szitupa rinpocse és Gyalcab rinpocse áttelepült Tibetbe, hogy irányítsák a nevelését. Találkozásuk során – ahogy erről Holmes beszámol – kifejezték tiszteletüket az új karmapa iránt, és felajánlásokkal örvendeztették meg. Hamarosan szeretetteljes kötelék alakult ki köztük és a fiú között, s a formális kapcsolat is barátira váltott. Egy Curpuhoz közeli piknik során kellemes meglepetés érte a karmapát: levetítettek neki egy videófelvételt az elődjéről, melyet nagy érdeklődéssel nézett végig.

1992 júliusában elvitték őt a Dzsokhang templomba. A szentek szentje ez a tibeti buddhizmusban, Lhászában, a Potálá palotán belül. Ugyanitt augusztus 2-án rituálisan levágták a haját Sákjamuni Buddha (a sákja klán bölcse) szobra előtt. A szertartás hivatalosan is szerzetessé avatta. Ugyanekkor kapta meg új nevét is: Orgyen Drodül Trinli Dordzse.[11] Itt, ennyire fiatalon lett az övé élete első meghatalmazása is. (A tibeti buddhizmusban a meghatalmazás egyfajta beavatási szertartás valamely istenséget érintő tantrikus gyakorlatba.)

– Ez volt életem első meghatalmazása – idézte fel tehát –, pedig mindössze hétéves voltam. Napokig kellett tanulnom a szent szövegeket, ami egyáltalán nem volt könnyű. Valaki tanított rá, de nem mindig értettem, amit mondott. A tanítóim aggódtak, hogy menni fog-e a dolog, és én is aggódtam rendesen. Aztán egy napon jól-rosszul, de mégiscsak felolvastam a szöveget Szitupa rinpocse jelenlétében.

Később ajándékokat nyújtottak át neki, többek között a dalai lámától.

1992. szeptember 27-én beiktatták hivatalába, és a curpui trónra ültették. A ceremónián Szitupa rinpocse, Gyalcab rinpocse és számos főméltóság vett részt. Közel háromszáz buddhista szervezet képviseltette magát a világ minden tájáról a szerencsét is elhozó ünnepen. Ezt becslések szerint mintegy húszezer zarándok nézte végig, akik a közeli Tölung-völgyben táboroztak le. Egyik néptánc követte a másikat, színes forgatagukat a karmapa is érdeklődéssel szemlélte. A kínai egyházügyi miniszter elismerte a karpamát kormánya nevében. A programokat óriási kivetítőkön mutatták be a kolostor körül, hogy senki ne maradjon le semmiről. Két nap múlva a karmapa fiatalos, ám csengő hangon Csenrézi (Avalókitésvara, az együttérzés Buddhája)-meghatalmazást adott.

Röviddel ezután megkezdte napi rendszerességű tanulmányait. A következő két év során kívülről elsajátította a rituális imákat és a gyütéket (az alapvető szent szövegeket), melyek együtt nagyjából ezer oldalt tesznek ki. Szigorú munkarendje mellett nemigen jutott ideje játékra vagy pihenésre, sikerült viszont minden előírt szöveget az emlékezetébe vésnie. Hogy kiengedje a gőzt, időnként megtréfálta a mestereit.

– Egyszer, amikor nem volt ott a tanítóm, előreállítottam az óramutatókat, hogy az orránál fogva vezessem! – árulta el.

Elzárt életforma volt ez, akkor is, ha bizonyos előjogokkal járt. Később azt nyilatkozta, hogy nem volt igazán boldog, mert el volt szakítva a szélesebb nyilvánosságtól, és ez szakadékot teremtett köztük.

2008-ban, amerikai körútja idején mindezt azzal egészítette ki, hogy elszigetelt gyerekkora megtanította rá, hogy a boldogsága milyen nagymértékben függ másoktól. Mert nem volt boldog ebben a magányban, hiába lakott fényes palotában, és hordott mindig drága ruhákat.

– A környezetem és a holmim tetszetős volt, és aranyozott kanállal ettem – jegyezte meg később. – Egyszer egy láma olyan kanalat adott a kezembe, amelyről azt állította, hogy színarany. Csakhogy használat közben elfeketedett, nem lehetett hát aranyból.

Idővel rájött, hogy a magánélet az ő helyzetében elérhetetlen vágyálom. Ugyanakkor azt is megértette, hogy mennyire összetartozik az embertársaival.

– Akkor vagyok boldog – magyarázta –, ha boldognak látok másokat. Ha valaki mosolyog a közelemben, én is vele mosolygok.

*

A karmapa születésének körülményei összhangban álltak a dalai láma álmával, aki egy tájat látott, amely Latokra emlékeztette. Itt kell keresni az eljövendő karmapát, hallotta álmában Őszentsége. E jósálom ráfelelt a 19. század közepi szent próféciára, a neves buddhista mester, Trentön Csokgyur Lingpa (1829–1870) jövendölésére, aki „szövegkincsek” feltárásáról volt nevezetes. Kelet-Tibetben járva megjelent neki egy látomásban Guru rinpocse indiai mester (a legendája szerint tibeti démonokat szelídített meg, és ő hozta el a buddhizmust Tibetbe az i. sz. 8. században). Guru rinpocsét a szerzetes víziójában huszonegy karmapa vette körül. Mivel az indiai guru kortársa a 14. karmapa volt, ez tizennégy már élt és hét eljövendő karmapát jelentett. Egy fehér hóoroszlánon ült, miközben a szent gyülekezetet tanította. Csokgyur Lingpa haladéktalanul beszámolt látomásáról kolostora apátjának, aki művészeket bízott meg, hogy fessék meg mindezt freskóként. Megértették, hogy a látomás jövendölés volt az elkövetkező hét karmapáról. Az előző két karmapa (a 15. és a 16.) születésének körülményei megegyeztek azzal, amit Csokgyur Lingpa látott.[12] A 17. karmapáról meg is fogalmazta a vízióját:

Zöldellő fa alatt,

sziklás hegyen

áll a tizenhetedik megtestesülés

Khentin Taj Szitupával.

Elméjük elválaszthatatlansága

felvirágoztatja Buddha tanításainak fáját,

amely bőséges gyümölcsöt hoz majd,

az átadások leglényegét Gampópától[13] fogva.[14]

Lássuk, hogyan beszél a maga álmáról a dalai láma.[15] A 17. karmapa egyik életrajzírója „a bölcsesség holtpontos látomásának” nevezte ezt. A dalai láma ugyanis Bakort, a karmapa szülőhelyét írta le:

Egy helyszínről szólt ez az álomféleség. Azt mutatta, hol születik meg a jelenlegi inkarnáció. Sziklákat és mezőket láttam. Magasan lehetett, és délre nézett. Patakok csörgedeztek a közelben. Nagyjából ennyi volt. Aztán egy testetlen hang azt mondta: „Ez a karmapa szülőhelye.”[16]

Mikor az előző (16.) karmapa megérkezett Indiába, a dalaiból kitűnt, hogy ő is visszavágyik Curpuba:

Pompázatos Tölung Curpu!

Menjünk a tiszta földre, ahol lámák, jidámok és dákínik[17]

gyűlnek össze, mint a fellegek.

Felállítottuk Buddha tanainak győzelmi zászlaját

a dharma birodalmában.[18]

2. fejezet

UTAZÁSOK ÉS ZARÁNDOKLATOK KÍNÁBAN ÉS TIBETBEN

Érdekes módon a kínai kormány elismerte a 17. karmapát. Ő volt az egyetlen láma 1959 óta, akinek a reinkarnációját a dalai láma és Kína egyaránt jóváhagyta. Erre a két igazolásra szükség is volt, hogy az új karmapát fel lehessen szentelni Curpuban. A kínai kormányzat látszólag a rangjának kijáró nagy tisztelettel bánt vele. Ez a hozzállás különösen a Kínában tett látogatásai során volt szembetűnő. A színfalak mögött azonban egyre nagyobb nyomás nehezedett rá. Nemegyszer akarata ellenére kényszerült a kommunista rezsimnek tetsző nyilatkozatokat tenni, és ez igazolta félelmeit, miszerint a kínai állam őt mint magas rangú spirituális vezetőt a szócsöveként és propagandaeszközeként akarja használni. Túl friss volt még a pancsen láma esete ahhoz, hogy el lehetett volna feledkezni róla. (Jelenleg két pancsen láma él: Gyalcen Norbut a kínai hatóságok választották, aranyurnából emelve ki a szóba jövő jelöltek közül a szerencsés cetlijét. Gedun Csöki Nyima, akire a dalai láma adta áldását, házi őrizetben van Kínában.)[19]

Több ízben is felkérték a karmapát, hogy a nyilvános felszólalásai során olvassa be, amit a kínai hatóságok megköveteltek tőle. Ezt ő megtagadta, ami meglehetősen feszültté tette a kísérete tagjait Curpu kolostorában. Így beszél erről Őszentsége nővére, Nögdup Pelcom:

– A kínai hivatalnokok meghívták őt a gyűléseikre, ahol előre megírt beszédeket nyomtak a kezébe, és ráparancsoltak, hogy olvassa fel őket. Természetesen aggódtunk érte, hogy amennyiben ellenszegül, kockázatos lehet. Ennek ellenére egyszer sem tett eleget az utasításnak, inkább a saját mondandóját is rövidre fogta. Ezzel magára haragította a hatalmat. Nyíltan nem ítélhették el Őszentségét, ehelyett a nevelőit rótták meg, amiért elkényeztették a gondjaikra bízott fiút. Bármilyen fiatal volt is azonban, soha nem engedett a kínai nyomásnak.

*

A karmapát már kilencéves korában, 1994-ben egy gondosan megtervezett huszonhárom napos kínai körútra vitték. Ennek során részt kellett vennie a Kínai Népköztársaság Nemzeti Ünnepén. Nehéz elképzelnünk, milyen lehetett a kisfiúnak egy ilyen út, melynek során Kína felső vezetőségével találkozott, köztük Csiang Cö-minnel (a párt főtitkárával), a tibeti Ngabo Ngavang Dzsigmével – ő írta alá 1951-ben a 17 pontos egyezményt Kínával „Tibet békés felszabadításáról” –, nem szólva olyan potentátokról, mint a Munkaügyi Minisztérium Egységfrontjának, a Tibeti Autonóm Területnek és a Kínai Buddhista Társaságnak az elöljárói. Körútja során a helyi tisztviselők ebéd- és vacsorameghívásainak is eleget kellett tennie. Pekingben egyenesen Mao Ce-tung azóta elhunyt séfjének fogásait kóstolhatta. Mi mással lehetne könnyebben „lekenyerezni” egy lázadozó etnikai kisebbség fiatal képviselőjét, mint holmi ínyencfalatokkal? – gondolhatták a kínaiak.

1994. augusztus 29-én Csiang Cö-min Pekingben fogadta a karmapát. Kína első embere reményét fejezte ki, hogy „jó egészségben” fog felcseperedni. Mintegy negyven évvel korábban a dalai láma is járt Pekingben, ahol Mao Ce-tunggal találkozott. Őszentsége emlékirataiból kiderül, hogy nagyjából ugyanolyan fogadtatásban részesült, mint 1954-ben az akkori karmapa: hosszú beszédek és fényűző fogadások, meg persze országjárás, hogy hadd lássa Kína tágasságát és a hatalmas fejlődést az élet legkülönbözőbb területein.[20] Egykor a kínai császárok járultak Tibet vallási vezetői elé, hogy hűséget esküdjenek nekik. Mostanra, úgy tűnik, megváltoztak az erőviszonyok.

Mindennek ellenére Kínában máig elevenen él mindaz, ami megmaradt a tibeti buddhizmusból, és erről tanúskodott az a tradicionális vallási zenekar, amely a karmapát köszöntötte, amikor felkereste Pekingben a híres Vadzsrajána Jonghe templomot.[21] Bármennyire ateista is a kínai állam, az emberi természet kitörölhetetlen reakciója, hogy fejet hajt egy szent ember előtt. Röviddel azelőtt, hogy a karmapa megtekintette Pekingben a Lingkuan templom híres fogereklye sztúpáját, amely Buddha egyik fogát őrzi, az építmény felragyogott, mert ötszínű fény fürdette. Ugyanezen a napon a fotók tanúsága szerint a fővárosi császári palota fölött szivárvány tűnt fel.

*

A körút fontos állomásai közé tartozott még a szent Vutaj-san hegy Kelet-Kínában, ahol a karmapa több fontos templomba is ellátogatott, adományokat tett, és ajándékokat kapott cserébe. A következő megálló Nankingban volt, a Kínai Nemzeti Párt (Kuomintang) egykori központjában, ahol megtekintette a Csihszia templomot és a Kínai Népköztársaság alapítója, Szun Jat-szen (1866–1925) mauzóleumát. Járt ezenkívül Sanghajban, ahol a Pudong üzleti negyed felhőkarcolói tagadhatatlan gazdasági fejlődésről tanúskodtak.

Az itteni vacsorán történt, hogy a jelenlévők megrökönyödve fogadták a karmapa spontán kijelentését: „Karma Paksi elvesztette a szakállát, de Kína is elveszti a császárait.” Még el is ismételte a szavait. Ha eltekintünk attól, hogy mennyire komikus lehetett ez a mondat egy gyerek szájából, valós háttérre utalt. A Jüan-dinasztia császára, Kublaj Kán (1215–1294) annyira félt Karma Paksitól, a 2. karmapától, hogy kiköttette a kecskeszakállánál fogva. Ekkor jósolta meg a láma azt, amit a 17. karmapa is elismételt. Jóslata valóra vált, a császárságnak tényleg leáldozott, és az incidens óta a karmapák is borotválkoznak.

A látogatás 1994. szeptember 13-án ért véget, mikor is a Munkaügyi Minisztérium Egységfrontjának mindenütt jelen lévő tisztviselői ugyanazokat a beszédeket mondták el búcsúzóul.

*

A gyermek karmapa számára ez az út keresztül-kasul Kína óriási távolságain, az ország elegáns és gyönyörű templomai és számtalan műemléke minden bizonnyal maradandó élményt jelenthetett. A politikusokkal és tisztviselőkkel való találkozás is hathatott rá. Arról azonban nincs információnk, hogy valamit is látott volna a nép egyszerű fiaiból azon túl, hogy bizonyos templomoknak adományokat tett, és így a szerzeteseikkel is találkozhatott. Politikai szerepe ezúttal mintha háttérbe szorította volna a lámáét, a tibeti buddhizmus igen fontos hagyományvonalának képviselőjéét. Régen a Kínával való kapcsolat inkább vallási jellegű volt. A tibeti lámák szertartásokat hajtottak végre a császár és családja kedvéért, akik ennek fejében afféle patrónusi szerepet vállaltak mellettük. Tibet 1959-es megszállását követően a lámák szanaszét menekültek. Megmaradt ugyan a régi kapcsolati minta idegenben a hagyományhoz ragaszkodó han kínaiak és a száműzetésben élő tibeti mesterek között, a kínai állam azonban érthető okokból másként viszonyul ehhez a helyzethez. Mindez nem ásta alá a közhivatalnokok mély tiszteletét a tibeti buddhizmus iránt, ami a fogékony gyermeki lélekben is bizonyára mély nyomokat hagyott.

Túlzás lenne azt állítanom, hogy Tibeten belül a karmapa nem gyakorolhatta szabadon a vallását, jóllehet leginkább nem a zarándokutakra volt szüksége, hanem arra, hogy a mesterek és a hagyományvonal hordozói révén elsajátítsa a tibeti buddhizmus lényegét, különös tekintettel a kagyü iskola „orális tradíciójára”. 1998 elején az akkor 13 éves kamasz első és utolsó útjára indult hazájában. Március 19-én kora reggel kelt útra kíséretével Curpuból Lhásza, Tibet fővárosa felé. Lhászától a Cetang megyében fekvő Lhokáig (nagyjából 120 km délkeleti irányba) velük tartott Pema Tinli, a Munkaügyi Minisztérium Egységfrontjának alelnöke is. Dél körül értek oda, ahol népes küldöttség járult a karmapa elé: a Kisebbségi és Vallásügyi Hivatal, a Kínai Buddhista Társaság és a Munkaügyi Minisztérium Egységfrontjának képviselői, valamint trulkuk (újjászületett szerzetesek) és lámák. A helybeliek a közösségi ház bejáratánál álltak, kezükben fehér imasállal. Norbu Döndrub, a küldöttség elnöke röviden tájékoztatta a karmapát a térség gazdasági helyzetéről, a megélhetési lehetőségekről, valamint a Kommunista Párt valláspolitikájának helyi kihatásairól. Befejezésül a szónok sikeres zarándokutat kívánt a karmapának és embereinek.

Este kiadós lakoma következett, ahol a karmapa beszédében Cetang kolostorainak neves zarándokhelyszerepét méltatta. Ahogy rámutatott, a Daglha Gampo és Szangár Guthok kolostorok évszázadok óta sarkalatos jelentőségűek a karma kagyü hagyományvonal ápolásában.

*

A karmapa innen kíséretével továbbment a kolostoráról híres Pomdába, majd Gyance Dzongba. Itt több mint ezer embernek tartott audienciát. Esett ezen a napon, ami ritka dolog márciusban. Útja következő állomása Daglha Gampo volt. Lélegzetelállítóan szép volt innen a kilátás, s a levegőt betöltötte a borókaágak illata, amelyeket a szerzetesek az ő köszöntésére égettek. Az üdvözléshez hagyományos zeneszerszámokkal előadott koncert is tartozott. A karmapát felültették egy trónra a kolostorban, s a szerzetesek mandalát (a mindenséget jelképező kör alakú homokrajzot) készítettek a tiszteletére. A karmapa ezután közös imába kezdett, végül csök-öt ajánlott fel Phagmónak és Vadzsraharának (a Gyémánttartónak, vagyis az ős-Buddhának).[22] Elégedettsége jeleként tízezer renminbit (RMB, kínai pénzegység) adományozott a szerzeteseknek, továbbá egy Dordzse Szempa- (vagy Vadrzsaszattva)-képmást (gyémánt tisztaságú tisztító istenség, a megvilágosodott tudatállapotra utal). Végül teaszertartásban részesítette a szerzeteseket, és pénzt adott minden jelenlevőnek.

A karmapa a trónusra telepedve több mint háromezer embert fogadott. Este visszatért kíséretével Gyance Dzonba. A visszaúton szintén áldást osztott a látására odagyűlteknek.

1994. március 24-én ellátogatott a cetangi Tradruk kolostor Tárá szentélyébe; mindkettő a legrégibbek közé tartozik Tibetben. A szerzetesek rettentően megörültek Őszentsége látogatásának. Miután fő trónusukra ültették, test-, elme- és beszédmandalát ajánlottak neki, Sákjamunit (Buddhát) dicsőítő imát recitáltak, majd a népszerű vadzsrajána istennőhöz, Tárához könyörögtek.[23] Őszentsége itt is ételt és pénzt adott a szerzeteseknek.

*

A Tradruk kolostorból kíséretével továbbindult a Nyedong megyében lévő Jumbulagang felé (Lhászától 190 km-re délkeletre). Itt lakott Tibet egyik első uralkodója, Triszong Decen (i. sz. 755–797). Útközben Őszentsége közel kétezer embert fogadott.

Nyedongban meglátogatott egy középiskolát és egy technikumot, ahol a diákok képzése, életmódja és az iskolák felszereltsége érdekelte, de élénk érdeklődést mutatott a vidék mezőgazdasága iránt is. Március 25-e Délkelet-Tibetben, a Szamje kolostorban találta. Egyike ez Tibet legnagyszerűbb kolostorainak, melyet i. sz. 775-ben, Triszong Decen regnálása idején alapított a nagy tiszteletnek örvendő indiai mester, Sántaraksita (aki Nálandából, a mai Bihárból származott el). A Szamje szerzetesei tiszteletük jeleként és a karmapa fogadására felfestették az útra a nyolc szerencsejelet.[24] Egy csoportjuk hagyományos zeneszóval köszöntötte őt és kíséretét. Ernyőt feszítettek ki a feje fölé, ami szintén a szerencsejelek egyike. Így jutott el a vendégházba. A Szamje vezetője és az apátok még aznap mandalafelajánlásokat tettek Őszentségének, ő pedig cserébe fogadta és megáldotta a szangha (közösség) tagjait. Ezúttal is 10 000 RMB-t, Amitájusz (hosszú élet) Buddha egy képmását, öt thangkát, továbbá élelmet és pénzt adományozott a szerzeteseknek. Ezután Mahákála-imákat mondott el, majd több mint ezer embernek tartott audienciát.

Érthető módon érdekelte a kolostor újjáépítése, mert az épületet a századok során kikezdte az idő vasfoga. Megcsodálta a vendégházat is; még azt is megemlítette, hogy Curpu kolostora követhetné Szamje példáját, és szintén létrehozhatna egy ilyen pompás szálláshelyet.

1994. március 26-án a karmapa több szent helyre is ellátogatott kíséretével. Mielőtt elérték a magasan a hegyekben található Csimpu remetelakot, útba ejtették a Vencsa kolostort, amelynek szerzetesei szertartásosan köszöntötték őket. A remetelaktól gyalog mentek tovább a Drakmar Keucan barlanghoz, ahol egy óriási vándorkő, a Dzsangdog Pelri szikla fölé száz méterrel épült egy kolostor. Itt mandalát ajánlottak a karmapa számára, ő pedig fogadta a látására érkezőket. Fontos zarándokhely ez, ahol Padmaszambhava guru is lakott. Úgy tudjuk, hogy itt tanította Drukpa Kjabgyét a 8. században a nyolc meditációs istenről. Ő is nyolc tanítványnak adta tovább tudását, többek között Triszong Decen királynak.

Fényes fogadás várt itt Őszentségére a közel száz bentlakó körében. Trónra ültették a barlangban, úgy fogadta a kolostor mandalafelajánlását. Később 1000 RMB-t adományozott nekik, étellel, teával és levessel kínálta a szerzeteseket és a szerzetesnőket. Szóban átadta mintegy kétszáz szerzetesnek a Karmapa, csenno recitációs mantrát („Karpama, kérlek, hallgass meg!”), valamint az Om vadzsra guru sziddhi hung mantrát (Padmaszambhava szavaival). Ezután meglátogatott két szent helyet: Padmaszambhava guru és Vairócsana guru barlangját (utóbbi az előbbi tanítványa volt). Megtekintett egy sztúpát is, amelyet kincsként (terma) ismert el a 3. karmapa, Rangdzsung Dordzse (1284–1339). Végül visszatért a Szamje vendégházába.

*

Ezután elgyalogolt a Hepori hegyre, erre a legendás zarándokhelyre, hogy lerója tiszteletét Guru rinpocse, Triszong Decen király és Sántaraksita (Szamje első apátja) hármassága előtt.

1994. március 27-én elindult a közép-tibeti Dranang kolostor felé, amelynek meglátogatta az iskoláját. Itt megtekintette az osztálytermet és a hálótermet, valamint az étkezőhelyiséget. Minden ragyogott a tisztaságtól. Az iskola igazgatója, Tasi Köncsök tájékoztatta Őszentségét az intézményben folyó tanulmányokról és egyéb tevékenységekről. A karmapa levélben fejezte ki elégedettségét a látottakért, és a legjobbakat kívánta a jövőre nézve a tanároknak, adminisztrátoroknak és a teljes személyzetnek.