Fordította Malyáta Eszter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Giulia Enders: Organisch

Ullstein, Berlin, 2025

A szöveget szakmai szempontból ellenőrizte dr. Vásárhelyi Barna

Első kiadás

Copyright © Ullstein Buchverlage, Berlin, 2025

Hungarian translation © Malyáta Eszter, 2025

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Illusztrációk © Jill Enders

Szerzőfotó © Julia Sellmann

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Szalay Marianne

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Jill Enders képének felhasználásával Szalkai Diána készítette

ISBN 978-963-633-428-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Reginaldnak, Ruthnak és Alfrednek.
Bár a történetüket itt nem mesélem el, az ő szavaikkal írok.

Szervesen

A kezdetek

Voltaképpen mindig csak egyetlen szerv izgatott: a bél. Már kamaszkoromban mindent tudni akartam róla, az egyetemen sokszor csak akkor kaptam fel a fejem, amikor szóba került a neve, és 23 éves koromban még könyvet is írtam a belekről, amely legnagyobb meglepetésemre óriási sikert aratott.

Innentől fogva, gondoltam, előre kikövezett úton járok: kerestem egy „bélrendszerre” szakosodott kórházat, és kezdtem még jobban beleásni magam a témába. Ám kis idő múltán szembesültem a valósággal: míg korábban úgy képzeltem, ahhoz, hogy jó orvos legyek, elegendő „a belek tudományát” ismernem, egy idő után már mosolyognom kellett ezen a naiv elképzelésen.

Kezeltem egy nőt, akit a kisbabája elvesztése után görcsös hasi fájdalom gyötört, és szégyellte, hogy nem tudja elég gyorsan „összeszedni magát, és visszanyerni a formáját”. Tanácsot adtam egy váltott műszakban dolgozó munkásembernek, akinek az éjszakázás miatti időeltolódástól teljesen felborult az emésztése. Egy nyugdíjas asszony, aki már eleve végtelen hosszú gyógyszerlistával fordult hozzám, „gyakori rosszullétekre” panaszkodott, egy politikus pedig gyötrő hasmenéssel küszködött, ami – mint kiderült – azoknak a stimulánsoknak a mellékhatásaként lépett fel nála, amelyekre szüksége volt ahhoz, hogy minden feladatának eleget tudjon tenni.

Amikor egyik délután egy tagbaszakadt építési vállalkozó elmesélte nekem, hogy gyakran feszült és szorongás kínozza, egy önfeledt pillanatban hirtelen kiszaladt a számon: „Hát igen, sokan vannak ezzel így!” Nem akartam elbagatellizálni a problémáját, egyszerűen csak – ahogy ő maga is – meglepődtem.

Nyilván tudtam valamelyest segíteni ezeknek az embereknek: felírtam nekik valamit, kipróbáltam ilyen-olyan módszereket, gyógyszereket, enyhítettem a panaszaikon, ugyanakkor éreztem, hogy ez nem igazán megoldás a problémáikra. Nőttön-nőtt bennem az elégedetlenség. Azt láttam, hogy a pácienseimet nagyon zavarja, ha nem óraműpontossággal működnek, vagy nem úgy néznek ki, mint egy szupermodell – és szégyellik, ha magányosak vagy szomorúak.

Nem tudtam szavakba önteni mindazt, amit jó ideje egyre kézzelfoghatóbban érzékeltem: valahányszor egy beteg szervet kezelek, ezt a furcsa mai kort is kezelem.

Néhány éve dolgoztam már, amikor váratlanul meghalt a nagymamám. Ő volt az egyik legfontosabb ember az életemben, közvetlenül a halála után az első időszakban eleinte mégsem éreztem semmit. Felkeltem, elmentem dolgozni, este lefeküdtem. Még a sötétségtől való félelmem is elmúlt. „Ha elnyomjuk az érzéseinket, például a gyászt, azok hátrébb bújnak ugyan, de egyre inkább felerősödnek”, jegyeztem fel sebtében valamelyik pszichológia-előadáson egyetemista koromban. Most hirtelen bevillant – de ez a tudás sem segített rajtam. Mi volt a baj? Valami nem stimmelt velem.

Valamivel később egy napsütéses délután az íróasztalomnál ülve egy orvosi szöveget olvastam a sebekről. Egyszer csak ömleni kezdtek a könnyeim. Olyan volt, mintha a bőröm megértette volna, mit jelent az, ha elveszítünk valakit. A megsebzettség, a szöveteink váratlan hiánya, az első sokkreakció. Aminek addig gátat szabtam, most végre utat tört magának: el tudtam kezdeni a gyászmunkát. „Hogyan fogok ezen túljutni?” – töprengtem magamban, és arra gondoltam, megnézem, mit kezd a bőr a sebekkel. Egyetlen pillantás a testemre segített abban, hogy ember legyek.

Ez az élmény elgondolkodtatott. Hangos, velünk szemben sok kihívást támasztó világban élünk. Zúdulnak ránk kívülről az információk: miképpen éljünk, mit kell elérnünk, hogyan kell kinéznünk, hogyan kell éreznünk magunkat – miközben sokszor még azt sem értjük, itt és most kik és mik vagyunk.

Vajon képes lenne-e a testünkről, szervezetünkről szerzett tudás ellensúlyozni mindazt, amit a kórházban és önmagamon megfigyeltem? Képes lenne-e a „testi nézőpont” – még ha csak egy kicsit is – segíteni abban, hogy megőrizzük a modern világ zűrzavarában a humánumot, az emberi értékeket?

Feltűnt már, hogy milyen sok kifejezést veszünk át a technológia, a gazdaság vagy akár a hadviselés világából, amikor a testünkről beszélünk? Az agyunkat egy számítógéphez hasonlítjuk, az immunrendszerünk „csapatokat vet be”, hogy „megtámadja az idegen betolakodókat”, sportolásnál az edzés „hatékonyságát” „fitneszbombákkal” fokozzuk, és aki nem „invesztál” eleget az egészsége megőrzésébe, annak később „benyújtja az élet a számlát”. A világban felvetődő témák nyilvánvalóan befolyásolják, hogyan tekintünk magunkra – de vajon milyen hatással van mindez ránk? És vajon nem lehetne-e ez inkább fordítva? Hogy a testünk határozza meg, miképpen gondolkodjunk a munkáról vagy a társadalmi együttélésről?

Hobbimmá vált, hogy utánajárva ellenőrizzem a feltételezéseimet. Ha felvetődött bennem egy kérdés, különböző, a belső világunkról szóló szakkönyvekben kutakodtam. A tüdőről olvasott új kutatások fényében másként kezdtem gondolkodni az alapszükségleteinkről. Példaként szolgált számomra, ahogy a szervezet megszerzi magának, amire szüksége van, és megszabadul attól, ami felesleges. A modern immunológiai kutatások eredményei arra ösztökéltek, hogy más dolgokat tekintsek fontosnak a biztonságom szempontjából. A bőrről tanulva új szemmel néztem az emberi kapcsolatokra – a sérülésekre, a gyógyulásra, az érintésekre és a határokra. És ki gondolta volna, hogy az izmok önálló perspektívát nyújtanak az erő és az erősségek viszonylatában? Mindig akadt egy-egy megfelelő szerv a legfontosabb emberi szükségletek szemléltetéséhez.

Lenyűgöző, ahogy a szervezetünk megoldja a maga problémáit. Folyamatosan ihletet tudtam meríteni ebből a saját életemre vonatkozóan, újra meg újra ösztönzést, válaszokat kaptam. Úgy éreztem magam, mint egy kisgyerek a fagyipultnál.

Testünk működését nem csak azért hasznos megértenünk, hogy megelőzzük a betegségeket. Szerveink abban is jelentős szerepet játszanak, hogy mi azok legyünk, akik vagyunk. Nagyon fontos tényezőket befolyásolnak, például hogy mire is van szükségünk valójában, hogyan birkózunk meg a veszélyekkel, hogyan bánunk egymással. De kihatnak arra is, mire és hogyan vagyunk képesek. Ha megértjük testünk jelzéseit, jobban összhangba kerülhetünk magunkkal.

A betegségeket és járványokat leszámítva ritkán esik meg, hogy a test a közéleti viták középpontjába kerülne – ráadásul mindaz, amit a szervezetünkről tudni vélünk, sokszor meglehetősen elavult. Az elmúlt húsz évben folytatott immunológiai kutatások kiderítették, hogy a biztonságunk nem pusztán azon alapul, hogy „a rosszat elhárítjuk”. Aki megérti ezt, az talán a maga személyes életében is, hogy is mondjam, ostobaságnak tartja az efféle meggyőződéseket. És ez csak egyetlen példa a sok közül.

Minden, ami ebben a könyvben olvasható, tudományos alapokon nyugszik, ugyanakkor bizonyos mértékig személyes. A tüdőt például kezdetben igencsak passzívnak és puhának gondoltam, míg rá nem ébredtem, hogy a dédnagymamámra emlékeztet. Bár ő is puha és, hát igen, időnként passzívnak tűnő asszony volt, óriási hatással bírt az utódaira. Ő volt az alap, ahogy a tüdő és a légzés is az.

Kezdetben úgy terveztem, hogy ezeket a személyes szösszeneteket csak a saját magam számára jegyzem fel, de végül az egyes fejezetek elé tettem, mert megmutatják, hogy a szavaimat erősen befolyásolja, hogyan nőttem fel és hogyan látom a világot. Ugyanígy van ez a kutatásokkal és a tudomány területén dolgozó emberekkel is. Ez persze nem hamisítja meg, nem teszi szubjektívvé a tudományos felfedezéseket, csak annyit jelent, hogy az út, amely elvezet hozzájuk, személyes is lehet.

Az, hogy a testemtől tanultam, nem csak a testemről – megváltoztatott. Újfajta tisztelettel tekintek mindenre, ami emberi. A „meddő érzelmek”, a testi határok vagy a hatalom másfajta értelmezése egyszeriben nem tűnnek megkérdőjelezendőnek vagy gyengeségnek, hanem egy olyan logikát követnek, amely immár közelebb áll hozzám. Ma már úgy vélem, hogy hasonlóan ahhoz, ahogy a felnőtté válásunknak része, hogy ráébredjünk, kik vagyunk, úgy az emberré válásunknak is része, hogy megértsük, mik vagyunk. És hogy mire van szükségünk. Mert nem számít, milyen zajos körülöttünk a világ, hogy minden a kattintásokon múlik, hogy minden fekete vagy fehér, és nincsenek szürke átmenetek – mindez nem változtat a lényegünkön: organikus lények vagyunk. Rostok segítségével, a szervek külön-külön képességeit egyedülálló életté szőjük össze. Folyamatosan megújulunk, átalakulunk, és közben egyszerre vagyunk több millió évesek.

És van egy hang, amely minderre emlékeztet bennünket. Az, hogy a test nyelvét beszéljük, lényünk őslakosaivá tesz: szervessé.

1

Egy alapszükséglet

A tüdő

Müdi tanácsai

A dédnagymamámat Müdinek becézték. Valójában Hedwignek hívták, de ebből a névből hiányzott személyiségének a lényege: a hangulatai, amelyek csápok módjára végigkísérték az egész életét. „Dolgos” és „dologtalan” – így nevezte őt dédnagyapám, attól függően, hogy épp melyik fázisában volt. Müdi Pfalzból származott, a családnak egy faiskolája volt ott. Apjából, aki finom ember volt, hiányzott mindenféle üzleti érzék. Gyakorta hevert melankolikus hangulatban egy mezőn, és a növényeket bámulta. Édesanyja energikus asszony volt, aki tüstént lóra pattant, ha megbeszélnivalója akadt a polgármesterrel vagy a bankigazgatóval. Előbb beletúrt egy kicsit a hajába, aztán fejébe nyomta a „kalapkáját” – a szertartásból a környezete egyből tudta, eljött az ideje, hogy a tettek mezejére lépjen. Dédnagymamám mindkét oldalt meglelte magában – mint a lélegzet, melynek köszönhetően a levegő ki- és beáramlik: dolgos és dologtalan, éber és „müdi”.

Számára a világon az egyetlen, amiben megbízhatott, a természet volt. Ott mindig megnyugodott a lelke, magára talált. Minden más csak futólag érintette. Fiatal nőként férjével a tomboló húszas évek Berlinjébe költözött, nőgyűlésekre járt, meg az akkoriban újdonságnak számító jógakörökbe vagy csillagásztalálkozókra, és prominens politikai személyiségekkel vacsorázott. Volt benne valami vonzó természetesség, ami ezekben a körökben jó fogadtatásra talált.

A nácik hatalomra kerülése után minden megváltozott. Berlinből mindenét hátrahagyva egy szál kerékpáron visszatért Pfalzba a családjához. Amikor hazaérkezett, még mindig ugyanazok a fák álltak ott, és sütött a nap. Édesapja nagyokat sóhajtozva a mezőn hevert, és a százszorszépeket kémlelte. Voltaképpen minden ugyanolyan volt, mint régen – és mégis teljesen más. Dédnagymamám ettől fogva egy életen át soha többé nem érzett különösebb tiszteletet a politika, az ideológiák, a hatalmat birtokló emberek és a közéleti divatok iránt. Nem érdekelte más, mint az általa szeretett emberek („kedveskéim”), az erdő és mindenekelőtt a napnyugta, amelyet minden este a teraszról kísért végig a tekintetével.

Aki nem ismerte közelebbről a dédnagymamámat, talán azt mondaná, nem volt jelentős ember. A kívülállók szemében mindig csak a férje, egy köztiszteletben álló jogász „felesége” volt. Termetre alacsony volt, hamar engedett másoknak, lágy arca jóságos szempárt rejtett. Minél többször gondoltam rá, annál fontosabbnak tűnt. Ránk hagyományozott valamit, ami mind a mai napig létezik. A kedvessége, jóságos lénye, apró bölcsességei, vicces mondásai, az örök kíváncsisága – hosszú évek múltán is fennmaradt, és bennünk él tovább. Ujjammal végigsimítok a nyakláncon, ami egykor az ő nyakában függött. Noha nem ismertem a dédnagymamámat, úgy érzem, kötődöm hozzá. Ha fáradt vagyok, és elegem van a világból, felidézem magamban a tanácsot, amelyet a lányainak adott: „Aki szomjas, igyon. Akinek baja van, lélegezzen mélyeket.”

Az imént még gondterhelt és fáradt voltam, de aztán minden egyes lélegzetvétellel könnyebb lett. Mindjárt rendbe jövök: a mellkasom tágul, a fejem kitisztul. Így történt azon a délutánon is. A régi faiskola mezején fekszem a napsütésben, megkönnyebbülve mindjárt álomba merülök, és lassacskán megértem, mit jelent valójában a régi jó tanács.

A tüdő és a levegő

Mindennap húszezerszer megkapjuk, amire szükségünk van. A légzés a legfontosabb szükségletünk. Egyetlen perc lélegzetvétel nélkül – és erősebb lesz a sóvárgásunk, mint egy órák hosszat tartó kirándulás után a szomjúság. Aki a kiszáradás határán vízhez érve iszik, még az is abbahagyja egy pillanatra az ivást, hogy levegőhöz jusson. Szervezetünk hierarchiájában a légzés az első helyen áll.

Az a szervünk, amely ezt az alapvető képességet biztosítja, első pillantásra nem kápráztat el különösebben. A tüdő nem mondható sem ellenállónak, sem erősnek vagy önállónak. Más testrészeink (például a bordák) segítsége nélkül, amelyek egyébként kitöltik a mellkast, egyből öklömnyi méretűre zsugorodna, és úgy nézne ki, mint két agyonhasznált mosogatószivacs. Felfújt, kitágult állapotban sem tűnik túl félelmetesnek: ha belenyomjuk az ujjunkat, egyszerűen csak halkan ropog egy kicsit, a szövet ellenállás nélkül megadja magát, és mindeközben szertefoszló fürdőhabra emlékeztet. Aki a legfontosabb emberi szükségletünk mögött egy rendkívül impozáns szervet vár, csalódni fog.

A tüdő puha. Folyamatosan alkalmazkodik a környezetéhez. Alapállapotában így a felületén kirajzolódnak a bordák, a szív és a nyelőcső lenyomatai. Még a légzés mozdulatait sem a tüdő kezdeményezi, az csak követi a rekeszizmokat és a mellkas izmait. De tagadhatatlan passzivitása és képlékenysége dacára az egyik legbámulatraméltóbb tulajdonsággal rendelkezik, ami bolygónkon csak lehetséges: a puhaság csendes erejével.

A tüdő minden egyes lélegzetvételnél hozzásimul a környezetéhez – ha gondosan odafigyelünk, észrevesszük, milyen kifinomult intelligenciával működik. Amikor beszívjuk a levegőt, a levegőáram pontosan úgy ér a tüdő rostjaihoz, hogy azok apró vitorlák módjára kifeszülnek. Így megnyílnak a légutak – a torkunkban lévő légcsőnyílás több milliméterrel kitágul, a jobb és a bal tüdő hörgői is megnyílnak, és így a friss levegő be tud áramlani a hörgőcskéken át egészen a legkisebb léghólyagokig. A tüdőszövet tágulása a folyamatok optimális elrendezésének köszönhetően a belégzőizmok összehúzódását leszámítva minden erőfeszítés nélkül történik. Passzívan? Mondhatni, de semmiképpen sem hatástalanul. Hogy kilélegezzünk, a légzőrendszer falában lévő, belégzéskor megfeszülő elasztikus rostoknak csupán vissza kell pattannia, mint egy gumiszalagnak. Ennek a harmonikus együttműködésnek köszönhető, hogy légzőizmaink napjában sok ezerszer tudják megismételni légzőmozgásaikat anélkül, hogy elfáradnának. Az erő titka az okos puhaság.

Szerteágazó struktúrájának hála a tüdő képes megoldani egy olyan kihívást, amit minden, vágyakozásra képes lény jól ismer: Bármire is vágyunk, szinte soha nem pontosan azt kapjuk, amit szeretnénk. A beszívott levegő is általában túl hideg, többnyire nem elég nedves vagy kissé szennyezett. Ezt ellensúlyozandó, a szervezet kénytelen volt tökéletesíteni a tüdő felépítését: a légutak a légcsőtől indulva 22-szer ágaznak el. Először körülbelül öt centiméterrel a torkunk alatt a jobb és a bal tüdő felé, aztán tüdőnként még legalább 21-szer. Az így létrejövő alakzat neve a latinul beszélő anatómusok nyelvén Arbor bronchiale, azaz hörgőfa. A rajta keresztül áramló levegő egy összesen 2400 kilométer hosszúságú úthálózaton halad végig. Útközben felmelegszik, megnedvesedik és kitisztul. Az orrnyálkahártya és a garat előkészítő munkájával együtt ez ruházza fel a lélegzetet olyan tulajdonságokkal, amilyenekkel végül rendelkezni fog: testmeleg hőmérséklet, 98%-os nedvesség és maximális tisztaság.

Az előkészületi munkák a léghólyagocskák, e különösen finom képződmények munkáját biztosítják. Ezek a légutak végén helyezkednek el ott, ahol az utolsó rugalmas rostok apró nyílások köré fonódnak; ezek minden légvételnél kitágulnak. A nyílások milliószám kapkodnak velünk levegő után, és felerősítik a szívóhatást az utolsó mikrométereken. Itt rendezte be a tüdő a leglényegesebb részét – minimalista katedrálist ultravékony sejtekből. Apró hólyagocskákként feszülnek a levegő köré. Háromszázmillió ilyen kupola ül rá a légutakra, és koronázza meg a gázcsere képességével: itt kerülnek a levegőbe a vérünkből a szén-dioxid-molekulák, és süllyednek a levegőből a vérbe az oxigénmolekulák. E finom képződményt egy vékony filmréteg óvja az összeomlástól. Nincs még egy olyan területe a testünknek, ahol ennyire sérülékenyek és finom szerkezetűek lennénk.

Evolúciós fejlődése során a tüdő egyre finomabb és fogékonyabb lett arra, hogy mire van szükségünk, és ezzel egyidejűleg egyre jobban megvédett bennünket a nemkívánatos tényezőkkel szemben. Mára a felépítése szinte tökéletes. Egyetlen hibát szokás csak felróni neki: túl közel helyezkedik el a nyelőcsőhöz. Ez az oka annak, hogy néha félrenyelünk, ami görcsös köhögéssel jár.

Aki azonban ismeri a tüdő fejlődéstörténetét, az megbocsátja neki ezt az apró gikszert. A tüdő a halakban fejlődött ki, ám a halak élettere idővel túlságosan oxigénhiányossá vált. Hogy meg ne fulladjanak, a vízfelszín közelében kerestek oxigént – állítják a tudósok. A túlélés kulcsa az volt, hogy a halak egyre jobb „légzsákokat” fejlesztettek ki.

A tüdő keletkezése egy csodálatra méltó folyamat egyik mérföldköve. Az, hogy vízi lényként egy teljesen idegen elemre váltottak át, meglehetősen drasztikus lépés. Bámulatos teljesítménynek mondható, hogy ehhez még egy vadonatúj szervet is kialakítottak. Az, hogy ilyesmi történjen, és ráadásul ilyen sikeresen (leszámítva azt a bizonyos félrenyelési problémát), ritkán fordul elő az evolúció történetében. Mindent összevetve a tüdő és a légutak meggyőzően bizonyítják, mire vagyunk képesek mi, élőlények, ha nagyon akarjuk, és ha valami hiányzik nekünk.

A mai emlősök két legfontosabb tulajdonsága a légzésen alapul: a levegőért mentünk ki a szárazföldre, ahelyett hogy továbbra is a tengerben tengettük volna az életünket, és az egyre kifinomultabbá váló légzőmozgásunk tette később lehetővé, hogy összetettebb agyat fejlesszünk ki, amely lényegesen több oxigént használt fel.

Az agyunk adja meg az indítólöketet a lélegzéshez, az izmok felelnek a levegővételért, a harmadik láncszemet pedig a tüdő képezi: teljesítményközpontú társadalmunkban gyakran megfeledkezünk róla, amikor számba vesszük, mi mindent kell tenni, hogy elérjünk valamit. Ha ki akarjuk elégíteni a szükségleteinket, nem elég a törekvés és a szorgalom; az is fontos, hogy nyitottak legyünk arra, ami jön. Aki nem tud együtt úszni a levegővel, amit be akar lélegezni, bajba kerül.

A légzés, akárcsak az ivás, az emésztés vagy az alvás, az emberi társadalomban a nőkre kiosztott feladatokhoz hasonlítható. Történelmileg alulértékeltek és könnyedén átsiklunk felettük, ám mindezen tevékenységek nemcsak rafináltabbak, mint sokáig gondoltuk, hanem jóval nagyobb mértékben alakítják az életünket, mint idáig bevallottuk magunknak.

A tüdőnk bizonyság arra is, hogy amire szükségünk van, az megváltoztat bennünket. Ez alapvető módon megkülönböztet bennünket a gépektől. A szükségleteink nem akkumulátorok, amelyeket fel kell tölteni, hogy működni tudjanak. Amit akarunk és ahogy elérjük, az meghatározza, kivé válunk. Mi, élőlények a szükségleteinken keresztül alakítjuk magunkat. Ebben a pillanatban is, és nap mint nap még 19 999-szer.

Az anyag, amire szükségünk van

2,4 milliárd évvel ezelőtt rettenetes mérgesgáz-baleset történt. Egyes mutálódott tengeri baktériumok annyira megváltoztak, hogy egyszer csak elkezdtek napenergiát vezetni egy kémiai reakcióba. A folyamat melléktermékeként egy olyan gáz keletkezett, amely megmérgezte a többi baktériumot. Az akkor élt élőlények nagy része elpusztult. Rengeteg hely szabadult fel – a mérgesgáz-baktériumok szinte akadálytalanul tudtak terjedni. Rövidesen a gáz nemcsak a tengert özönlötte el, hanem a levegőbe is felszállt. Légkörünk megtelt vele. Hogy milyen gázról beszélünk? Nos, az oxigénről.

Az oxigén egyre inkább kiszorította a többi gázt, amely addig a légkört alkotta – többek között a szén-dioxidot (CO_2) és a metánt. A szén-dioxid és a metán üvegházhatású gázok – akkor is azok voltak, ma is azok. Melegen tartják a Föld légkörét. Hirtelen megcsappanásuk a napjainkban zajló éghajlatváltozás ellentétét idézte elő: iszonyatosan hideg lett. Beköszöntött Földünk első nagy jégkorszaka. Bolygónk mintegy kétszázmillió évre permafrosztba dermedt.

Akár véget is érhetett volna itt a Föld története. Elvégre egy csomó más jeges bolygó is van még a világmindenségben, ahol nincs túl nagy élet… csak hideg. Ám kétszázmillió év elteltével szerencsére több vulkán is kitört, és annyi CO_2-t lövelltek a légkörbe, hogy újra felmelegedett az idő. A Föld felmelegedése és a jégpáncél olvadása folytán újra beindulhatott az élet. Gondoltuk volna? Az oxigén nevű mérges gáz néhány érdekes tulajdonságával meglepett minket…

Az oxigén rendkívül reaktív. Nagyjából mindennel kapcsolatba lép, ami a közelébe kerül. Vassal? – Rozsda! Friss almával? – Megbarnult alma! Hidrogénnel? – Víz! Így aztán egészen rövid idő alatt mindenféle új vegyület keletkezett. (Vigyázat! Az „egészen rövid idő” a szenvedélyes földrajzosok szótárában „néhány száz millió évet” jelent.) Az ennek nyomán keletkezett anyagokat egysejtűek, majd összetettebb szervezetek, növények kezdték el használni. Ők váltak egy új, és hát legyünk nyugodtan kicsit elfogultak: izgalmasabb élet alapjaivá.

Innentől fogva annak, ami vagy aki élni akart, dűlőre kellett jutnia az oxigénnel. Pont a kiszámíthatatlan oxigénnel! Nem volt sok választásuk: vagy elkerülik (de hová menjenek?), vagy hasznosítják (ez már jobb opció), vagy kiegyeznek, hogy együtt tudjanak élni vele (ez is jó megoldás). A növények maguk is képesek voltak – a napfény segítségével – oxigént előállítani. Így jöhettek létre több méter magas fák és kilométeres hosszúságú algaszőnyegek – elvégre jobb napokon bőségesen akad napfény, még csak meg sem kell moccanni érte. Az oxigén reaktivitása folytán az egysejtűek fokozatosan többsejtűekké álltak össze.

A történelem ezen szakaszát a „nagy oxigénkatasztrófa” elnevezéssel illetik. Nem tudhatjuk, de mintha a névadók nagyobb együttérzéssel viseltettek volna az oxigénérzékeny baktériumok iránt, mint irántunk (akik oxigént lélegzünk be). A megnevezés mégis találó, mert egy lényeges momentumra utal: válságból születtünk, annak a képességünknek köszönhetően, hogy képesek voltunk kezelni azt.

Ahhoz, hogy összebarátkozzunk az oxigénnel, meg kell értenünk a céljait: nincsenek céljai. Abszolút véletlenszerű mintázatok szerint mozog a levegőben. Ha valamilyen molekulába botlik, akkor megpróbál kapcsolódni hozzá. Hol összejön a dolog, hol nem.

A szervezetnek az oxigénkatasztrófa kezelésére kidolgozott stratégiája egy faék-egyszerűségű felismerésen alapszik: az oxigén káosz… és a káosz irányítatlan energia! Ha sikerül némileg irányítani az energiáját, akkor egy kicsit jobban kerülünk ki a katasztrófából. Akárcsak a tűz esetében: hogy békésen grillezünk-e vele, vagy felgyújtjuk a verandát, az dönti el, hogyan kezeljük.

Amikor pár oxigénmolekula a tüdőnkbe jut, eleinte céltalanul bolyonganak, ám nemsokára változik a helyzet. Amint az első úttörők a vérbe kerülnek, szervezetünk máris a helyes útra tereli őket. Az első trükk: a vérben lévő vas. Az oxigén imád rozsdává vegyülni a vassal (klasszikus felállás), a vérünk azonban már egy lépéssel előrébb jár. A vas a vörösvértesteket úgy hajtogatja fehérjékbe, hogy az oxigén ugyan rendkívül közel kerül hozzá – de nem elég közel ahhoz, hogy ténylegesen reakcióba léphessen vele. Ezzel a mestertervvel az oxigén veszélytelenül szállítható végig az egész testen.

Amikor oxigénnel teli vörösvértestek haladnak el egy oxigénhiányos sejt mellett, az még jobban eltávolítja az oxigént a vastól. Legkésőbb itt eljön az a pillanat, amikor az oxigén rájön, hogy a vegyülés veszett fejsze nyele, és feladja a kísérletezést; inkább új utakra tér. Ám ez a kalandozás sem tart sokáig, és zsupsz, lecsap rá egy enzimkomplex, amely egy malomkerékre emlékeztet. Ami ezután következik, az magyarázat arra, hogy miért van szükségünk az élethez oxigénre, és miért halunk meg, ha nem jutunk hozzá.

A malomkerékenzimek (pontosabban: ATP-szintázok és citokróm-c-oxidázok) az oxigén felhasználásával nyerik az energiát! Ehhez a táplálékmaradékainkból icipici morzsákat csipegetnek fel (hidrogénmaradékok), és ezeket feltálalják valakinek, aki kicsit sem válogatós: az oxigénnek!

Ha elkapja a malomkerék, és rádobja a hidrogéndarabkákra, akkor a vörösvérsejtek által odaszállított oxigén végre (!) nekifoghat annak, amit a legjobban tud: reakcióba lépni! Két hidrogéndarabkával vízzé alakul át. „Mellesleg” energia szabadul fel, ami meghajtja a malomkereket, és ellátja energiahordozó vegyülettel a sejtjeinket. Ha levegőt veszünk, jön az utánpótlás-oxigén. Ha forog a kerék, van élet. Ha leáll, meghalunk.

Az életünket fenntartó reakciót illetően kissé ironikus, hogy az oxigén a tüdőtől az ereken át a sejtek belsejéig, a legkisebb sejtrészecskékig szigorú ellenőrzés és kíséret mellett halad. Sehol sem időzhet el és nem vegyülhet csak úgy kényére-kedvére. A végén pedig éppen ezt várjuk tőle! A káosz energiája teremti meg számunkra a stabilitást.

A mód, ahogyan az oxigént kezeljük, az evolúció során folyamatosan finomodott, de teljes mértékben még mindig nincs uralmunk felette: körülbelül minden századik fordulatnál kiszabadul két adag oxigén a malomkerékenzimből – a reakció közepén. Ez az „oxigénszabadgyök”. Az oxigénszabadgyök még reakcióképesebb, mint az eredeti oxigénmolekula: szinte mindennel képes reakcióba lépni, és ezzel a szervezetben a szöveteket károsító láncreakciót indít el. Ha minden jól alakul, a speciális elfogó enzimek semlegesítik… de nem mindig járnak sikerrel.

Minden szükségletünknél van olyan, hogy „túl sok” és „túl kevés”. Ha túl sokat eszünk, az nem jó. Ha túl sokat alszunk, sokszor még fáradtabbnak érezzük magunkat, mintsem frissnek, de még az is komoly problémát okozhat, ha túl gyorsan túl sok vizet iszunk – akár kómába is eshetünk. Testünk minden porcikája egyensúlyra törekszik, és arra, hogy azt megtartsa.

Tartalom

Szervesen – A kezdetek

1  Egy alapszükséglet – A tüdő