Cserháti Éva

AZ ALBATROSZ-REJTÉLY

Cserháti Éva

AZ ALBATROSZ
REJTÉLY

A K. É. Z negyedik esete 151 jelenetben

Copyright © Cserháti Éva, 2024

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Szerkesztette

SOLYMOSI ÉVA

ISBN 978 963 452 880 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Solymosi Évának, aki egyszerre gondoskodik rólam
és a szövegeimről, és aki nélkül talán már nem írnék.

Hét gonosz a pincében,

Kiürült a méregpohár,

A végső leosztás megtörtént,

A kör bezárult már.

De a boszorkánykonyha tüze izzik még,

Hálójában a pók őrzi a titkot,

Megfejthetjük, ha megtanuljuk

A gyilkolás művészetét.

0  ELŐSZÓ

– És miért K. É. Z a nyomozóiroda neve? – érdeklődött az amerikai helyszínvadász, és úgy nézett körbe, mintha a következő forgatásra ez a hatodik kerületi, földszinti szoba-konyha is szóba jöhetne. Admin arra gondolt, remek lenne kevés szereplős családi drámának, amelyben a galériáról leskelődik a paranoid férj, míg nyúzott arcú, terhes felesége az udvaron tereget. Akciódús krimisorozat helyszínének azonban semmiképp nem vált volna be, mert nem akadt akkora szabad falfelület, amin elfért volna a manapság kötelező, fehér prezentációs tábla, rajta a gyanúsítottak és áldozatok fényképeivel. Volt ugyan egy kisebb parafatábla, de azon az utcai pékség szórólapja mellett csak a heti megfigyelésekről készített táblázat kapott helyet, hármuk beosztásával.

– The H. A. N. D. – töprengett tovább a filmes, húzva az időt, mert nem volt hajlandó elfogadni, hogy az ügyét nem vállalják. – Minek a rövidítése?

– Öten vagyunk detektívek – válaszolta Admin –, mint a kéz ujjai. – Ez persze nosztalgiával felpuffasztott hazugság volt, ezért akaratlanul is felpillantott a galériára, ahol Vanda, az iroda társtulajdonosa húzódott meg. Miután megegyeztek, hogy Adminé a feladat, nem is jött le, mert ő már e-mailben és telefonon is elküldte a helyszínvadászt azzal, hogy ilyen jellegű esetek nem vágnak a profiljukba.

– Öten? – vonta fel a szemöldökét a férfi, és körbetekintett még egyszer. – Itt?

– Ez csak az adminisztrációs központ – csúszott hátra Admin a hokedlin, hogy tekintélyt parancsolóan kihúzza magát, ami azzal járt, hogy a lába felemelkedett a padlóról, és fészkelődés közben hangos csattanással leesett róla a klumpa. A puffanást követő csendet kihasználva a faliórára pillantott, de a jelentőségteljes tekintet semmi hatást nem tett az amerikaira.

– Azt hittem, a K. É. Z betűszó – csevegett tovább a férfi, és Adminnak az volt a benyomása, még mindig biztos benne, hogy a rámenősségével meggyőzi őket.

– Így kapásból nem tudnám angolra lefordítani – hazudta Admin. – Kiválóság és zökkenőmentes kiszolgálás a mottónk. Excellence and efficiency.

– Akkor igazán kár, hogy nem tudnak segíteni.

Admin taktikusan nem ismételte meg még egyszer, hogy csak azért, mert az amerikainak rendszeresen konfliktusa van a magyar helyszínbiztosító cég vezetőjével, nem fognak annak magánéletében kutakodni, hátha sikerül valami terhelő adatot előásni róla. Hallgatását a helyszínvadász végre elfogadta, és hagyta magát kikísérni. Visszatérve Admin a konyhában találta Vandát. Épp a jógamatracot vette elő a fürdőbe nyíló ajtó mellől.

– Ezer szerencse, hogy nem szereplőválogató volt – jegyezte meg nevetve. – Ha magasabb gázsit kínál, még elcsábít titeket.

– Engem csak a fogyishow-ba – vigyorgott Admin. – „Előtte kilencven, utána száz.”

Vanda elmosolyodott, de inkább egyetlen alkalmazottjukra, Vasvárira terelte a szót.

– És mire válogatnák be a századost?

– Egy többévados dráma főszerepére, amelyben önmagát alakítaná. Nem is tudom, mi lehetne a címe – nevetett Admin töprengést színlelve.

Vanda ledobta a jógamatracot, majd a mosogatóhoz lépett, és kiemelte alóla a lefejezett tejesdobozt. Aztán baljós hangon huhogva a magasba emelte:

– Vasvári felügyelő és az eldugott vodkásüveg titka.

FELBLENDE:

1  KÜLSŐ. LAKY ADOLF PARK. ÉJJEL

1988

Az utcai lámpák gyér fénye megcsillan a begóniák tövében fekvő rúzson. A kamera a virágágyást pásztázza. Púderdobozt látunk, amelyre elszáradt petúnia hullik. Kicsit távolabb textilzsebkendő kandikál ki a hímzett műbőr tartóból. Aztán egy személyi igazolvány bordó kötésére esik a fény a büdöskék narancsos szirmai között. A tárgyak nyugalmat árasztanak, gusztusosan bújnak meg a virágok között, mintha egy reklámfilm mesterségesen szép világában lennénk. A retikült, melynek szája üresen tátong, a kamera már csak úgy látja, hogy a talajhoz közelítve bekúszik a Fekvő női akt (Vígh Tamás alkotása, Laky Adolf utca) talapzatát körülvevő borókabokrok sűrű sövénye alá.

Fontos, hogy a képi világ ne egy pozitív retró hangulatot sugalljon, azaz a hangsúly ne a tárgyi világ nyolcvanas évekre jellemző stílusán legyen. Semmiképp ne mutasson a kamera véres részleteket, talajba markoló női kezet, szétbomlott kontyot vagy szakadt blúz alól kibukkanó melltartót. Ennek elkerülése érdekében javaslom, hogy az operatőr ne lássa a helyszínelésen készült eredeti fényképeket.

A záróképhez a kamera felkúszik a szobor talapzatán, melynek aljában a tetemet sejtjük. Itt már a hold hideg fénye vezeti a tekintetet, végig a női akt oldalán egészen az arcig. A FŐCÍM KEZDETÉT VESZI:

AZ ALBATROSZ-REJTÉLY

A zene lassan elhallgat és a kamera megállapodik a női akt titokzatos tekintetén. Ebbe a csendbe hasít bele váratlanul és ijesztően egy férfi kiáltása.

PATAKI (V. O.)

Éva!

A FŐCÍM VÉGET ÉR.

2  BELSŐ. VÍKENDHÁZ, TETŐTÉRI SZOBA. REGGEL

2017

Nyolcvanas években épült, alpesi típusú víkendházbelső. A kamera a zöld szúnyoghálóval bevont ablak felé néz, amely a tetőtéri szoba északi fekvésű, félhomályos, csúcsos íve alatt nyílik. VASVÁRI LAJOS nyugalmazott rendőrszázadost látjuk, aki a laptopján pötyög. A képernyőnek csak egy szelete látszik. Nem kivehető, min dolgozik. Az ablak alá tolt kis íróasztalon balra könyv fekszik, melynek elsárgult lapjait egy ráhelyezett piros pöttyös kávésbögre tartja nyitva. Vasvári erősen kopaszodik, tarkóján hurkákat vet a háj. Tar koponyáján félrefésült ősz hajából és tartásából következtetve hatvanas éveiben járhat. Könnyű nyári inget visel, melynek félrecsúszott gallérjáról látszik, hogy elöl ki van gombolva. Vasvári bele-beletekint a könyvbe, azt a benyomást keltve, hogy másolja. Amikor a kötet felé néz balra, láthatóvá válik, hogy tokás és borostás. Elbizonytalanodik, ujjával a megfelelő sort keresi, aztán sóhajt, és kibámul az ablakon.

3  KÜLSŐ. VÍKENDHÁZ KERTJE. REGGEL

A kamera most felső nézetben a szúnyoghálós ablakon túl nyíló kertre fókuszál, Vasvári szemszögét követve. A virágágyásokkal, tujákkal és egy hatalmas hársfával körbevett pázsiton egy ötvenes évei végén járó nő áll, ZSUZSA. Barnára festett haja kivillan az egyik oldalán szakadozott szalmakalap alól, kezén világos piros, műanyag bevonatú kertészkesztyű, kezében zöld locsolókanna. Egyértelmű, hogy a víkendház tetőtéri ablakára szegezi gyanakvó tekintetét. Halljuk, hogy a nő visszaszámol.

ZSUZSA

Tíz, kilenc, nyolc…

4  BELSŐ. VÍKENDHÁZ, TETŐTÉRI SZOBA. REGGEL

Szobabelső az ablakon kibámuló Vasvárival. A két szereplő farkasszemet néz. Halljuk a visszaszámolást.

ZSUZSA (V. O.)

Hét, hat…

5  KÜLSŐ. VÍKENDHÁZ KERTJE. REGGEL

Zsuzsa mögött elszalad egy ötéves forma kislány, egyértelműen búvóhelyet keresve. Zsuzsa tudomást sem véve róla elszánt arccal számol, továbbra is a tetőtéri ablakra meredve.

ZSUZSA

Öt, négy…

6  BELSŐ. VÍKENDHÁZ, TETŐTÉRI SZOBA. REGGEL

Vasvári a nyitott könyvre pillant. Bosszankodva felsóhajt. A kertből egyre fenyegetőbben hallatszik be a pattogó, határozott visszaszámolás.

ZSUZSA (V. O.)

Három, kettő, egy…

7  KÜLSŐ. VÍKENDHÁZ KERTJE. REGGEL

Zsuzsa nagy levegőt vesz, megfordul, és lassan, elnyújtva, hangosan szólal meg, most már az elbújt ötévesnek címezve szavait. Hangjába melegség vegyül, a fenyegetés mókázásba csap.

ZSUZSA

Aki bújt…

8  BELSŐ. VÍKENDHÁZ, TETŐTÉRI SZOBA. REGGEL

Vasvári felemeli a kávésbögrét és becsapja a könyvet. Láthatóvá válik a borító.

KÖZELI A BORÍTÓRÓL – Egy nyolcvanas években, az Albatrosz Könyvek-sorozatban megjelent kötet, melynek szerzője a francia nevű Jeanne-Marie Joël. A piros háttéren a kollázs egy fekete objektívet és egy hason fekvő nőt mutat lapockától felfelé. A cím: NE NYELD LE SZÓ NÉLKÜL!

Vasvári a kötetet gondosan a könyvespolcon felstószolt kertészeti képesújságok mögé csúsztatja.

ZSUZSA (V. O.)

…aki nem…

A könyvet elsőre nem sikerül jól eldugni. Vasvári egy mozdulattal lejjebb tolja a kötetet a kupac magazin mögé. Aztán szélesen elvigyorodik, és az ablak felé fordulva kikiált, mintegy befejezve a mondókát.

VASVÁRI

Megyek!

9–12 ELSŐ FEJEZET

– Kovácsné Fáy Matild? Most tényleg? – nevetett fel Vanda, és Admin nagy sóhajjal konstatálta, hogy hosszú lesz ez a hétvége a K. É. Z Magánnyomozó Iroda vezetőjével.

Az iroda egyéves fennállását ünnepelte, de ez önmagában még nem lett volna elég indok arra, hogy Admin, aki nyugdíjasként lett társ, elhívja vitorlázni a még alig harmincéves Magyar Vandát. A fiatal nő kriminalisztikai végzettségének köszönhetően került évekkel azelőtt a rendőrség Kiemelt Életellenes Ügyeket Felderítő Főosztályára, hogy az újonnan alakult C csoport munkáját segítse néhány hónapig emberi jogi szakértőként, ahova Admint informatikusnak vették fel. A C csoport egy részét azóta nyugdíjazták, a maradékát pedig fegyelmi okokból oszlatták fel, de a tény, hogy Vanda és Admin egy napon kezdtek a rendőrségen 2015 nyarán, mindkettőjük sorsát megváltoztatta.

Admin az első perctől kedvelte Vandát, mert az sosem éreztette vele, hogy hatvanas nőként már nincs helye a munkaerőpiacon, nem kérdőjelezte meg, hogy elsők között megszerzett informatikus végzettségét sikerült-e naprakészen tartania, és nem gondolta, hogy a testzsírszázalék fordított arányban állna az agysejtek számával – azaz aki kövér, az következésképp hülye is. A rendőrség kötelékében dolgozva több sikeresen megoldott ügyet tudhattak magukénak, ezért Admin nem habozott igent mondani, amikor a fiatal nő felvetette, hogy alapítsanak együtt magánnyomozó irodát.

Akkor is igyekezett szem előtt tartani, hogy mekkora érték Vanda egyenessége és nyíltsága, amikor az a rosszabb napjain túl komolyan vette elveit, és kiselőadásokat tartott a vegánokat megillető egyenlő bánásmódról, ha a pékségben már kilenckor elfogyott a fitneszkifli, de még hegyekben állt a túrósbatyu. Mint sok fiatal nő, bizonytalanságát néha ő is arroganciával álcázta. Szerencsére Admin megtanulta kordában tartani ilyenkor felhorgadó indulatát, mert tudta magáról, hogy neki a genetika nem osztott egyetlen grammot sem az arroganciával szemben tanúsítható türelemből. Mérhetetlen módon felháborította a felsőbbrendűség-érzet minden formája, a pökhendiség, a beképzeltség, a kivagyiság és a jogosultságtudat. Ez utóbbi szót épp Vandától tanulta, és az értelme sokáig nem volt teljesen világos a számára. De most már ő is úgy magyarázta – ha volt hozzá érdeklődő közönség –, hogy jogosultságtudata van például az olyan férfinak, akiben fel sem merül, hogy ő is felállhatna a sóért, ha az eléje tett, de nem általa készített étel nem elég ízes.

A vitorlás unottan billegett alattuk, mint amit nem kápráztat el a kora júniusi reggel fényeiben ragyogó Balaton, és arra vár, hogy délután végre megérkezzen a Medárd jósolta eső, és vele együtt a viharos szél.

– Kovácsné Fáy Matild a nevem – válaszolta Admin egy kis bosszankodással a hangjában. – Ez meg egy versenypóló.

Magában azonban igazat adott Vandának: minek kellett pont ezt a felsőt felvennie, és pont ma, amikor az első napot tölti a fedélzeten egy teljesen kezdővel.

– De van adminos pólód is, nem?

– Inkább húzd meg azt a kötelet ott! – próbálta Admin megakadályozni, hogy újra meg kelljen hallgatnia Vandától, hogy a férj nevének felvétele milyen elnyomó patriarchális hagyományon alapul, mely számos élethelyzetben, például sportversenyeken láthatatlanná teszi a nők teljesítményét. Vandának természetesen ebben is igaza volt, de amikor ő Kovácsné lett, a magyar ugar felett még nem fújtak a feminizmus szelei, és úgy érezte, Péter emlékét tagadná meg, ha újra a lánykori nevét használná, amit ráadásul világéletében utált. Önként választott nevét viszont imádta. Úgy tartotta, hogy az Admin semleges, és épp azt árulja el róla, amire a legbüszkébb: hogy ért az informatikához és nem idegen tőle az irányítás. Szeretett úgy bemutatkozni, hogy „szólíts csak Adminnak”, mert élvezte a név, a látvány és a hanghatás kiváltotta megrökönyödést. Admin ugyanis százhatvan centi volt, évszaktól függően nyolcvan-nyolcvanöt kiló, sörteként meredő ősz haját rövidre vágatta, és mély basszus hangjára szinte mindenki felvonta a szemöldökét.

Vanda esetlenül ült a kötelek között, és Admin megsajnálta.

– A kéket húzd meg magad felé! – bökött a csörlőre. – Nem azt, a part felőlit!

– Melyik part? – kérdezett vissza Vanda.

Admin elnézett a kilométerekre fekvő, reggeli ködbe burkolódzó déli part felé, aztán az északi part dombjaira pillantott, és arra gondolt, hogy ez is a miatt a tökelütött Vasvári miatt történik vele.

A kora reggeli indulás egyetlen előnye az volt, hogy Réka munka előtt tudott segíteni a készülődésben, meg berakni az ikreket a kocsiba. Ezzel a pozitívumok sora le is zárult, és a két élénk két és féléves felváltva adott hangot elégedetlenségének, amiért a Balatonra vezető út nem öt percig tart. Appa, magyarázta Micike, Ap, kontrázott rá Jucóka, a kantáta pedig a mingyárottvagyunk? jól ismert futamával indult újra meg újra. Köteles László főállású apa mindent megadott volna érte, ha valaki újra főhadnagynak szólítja, esetleg nyomozónak, vagy legalább egy szolgálati kocsi volánjánál ülhet, akár közlekedési rendőrként is.

Az M7-est sem érték még el, amikor feleségének tett első ígéretét megszegte, megállt egy benzinkútnál, és elindította az ikreknek az iPaden a Peppa malacot. Magában pedig megesküdött, hogy Budaörs – de legkésőbb Székesfehérvár – magasságában elveszi tőlük. Az első ülésre kikészítette az előre kibontott Túró Rudikat, és igyekezett elhessegetni a gondolatot, milyen látvány tárul majd elé, amikor az édesség és az iPad interakcióba lép az ikrekkel. Réka ellenezte, hogy tízóraira édességet kapjanak a lányok, ezért csomagolt felszeletelt almát, de Köteles tapasztalata azt mutatta, hogy a Túró Rudi olyan csodafegyver, melynek hatékonyságával semmilyen gyümölcs nem ér fel. Általában tíz perc, de néha negyedóra csendet is biztosított egy nehéz napon. És a mai annak számított.

A szigligeti hétvége ötlete eredetileg Vasvári Lajostól származott, a C csoport egykori ballisztikai szakértőjétől, aki a nyugdíjba vonulása után egy ideig csak a kertjének élt, majd egy ügynek hála, lett a K. É. Z Magánnyomozó Iroda új tagja. Köteles azóta sem tudott napirendre térni afölött, hogy Vanda, aki a C csoport fennállása alatt számtalanszor folytatott vérre menő vitát a századossal, minden nagyobb felhajtás nélkül vette fel a saját cégébe magánnyomozónak. Az azonban még nagyobb rejtély volt a számára, hogyan ment ebbe bele Vasvári, aki remek detektív volt, de pocsék csapatjátékos, és a konfliktusok rendezésére egyetlen stratégiát ismert: alaposan leitta magát. Nem rejtette véka alá, hogy Vandát végtelenül bosszantó alaknak tartja, és erre minden oka megvolt.

Vanda számára ugyanis Vasvári volt az állatorvosi ló, akin bemutathatta a férfiszocializáció okozta összes torzulást, a személyes higiénia elhanyagolásától kezdve a barátkozásra való korlátozott képességen át a nőkre védelmezni való, gyengébb nemként tekintő udvarlási formákig. Zsuzsa visszatérése a százados életébe nem javított a mindig feszült viszonyon. Nem kellett mesterdetektívnek lenni hozzá, hogy mindannyian lássák, Vasvári szerelmes a nőbe, aki kellő távolságtartással kezeli fel-fellángoló alkoholizmusát. Vandának azonban ez nem volt elég, és feltétlenül biztosítani akarta, hogy a százados „végre nőjön fel ehhez a kapcsolathoz”, Zsuzsa pedig követelje meg, hogy az „egyenlőség” minden ismérve megvalósuljon.

Köteles mindezt onnan tudta, hogy azokon a ritka napokon, amikor mind Jucóka, mind Micike bölcsődekompatibilisnek ítéltetett a dadusok és az intézmény vezetősége által, és neki felszabadult néhány délelőtti órája, benézett a K. É. Z Irodába. Minden alkalommal azt hazudta, arrafelé volt dolga, de valójában az egykori C csoport akolmelegére vágyott. Volt, hogy mindhármukat ott találta a hatodik kerületi, gangos ház belső udvaráról nyíló szobakonyhás kislakásban. Ha benézett, Admin azonnal ledübörgött a galériáról kávét főzni, Vasvári átrakta a gépét az ablakpárkányra, hogy felszabaduljon a konyhaasztal, amin dolgozott, Vanda pedig még egy ideig elfoglaltnak mutatta magát, mint aki nem tudja eldönteni, betolakodónak tartja-e Kötelest, vagy igazából örül a látogatásának. Legkésőbb tíz perc múlva azonban megjelent a konyhában, és nem mulasztott el megjegyzést tenni rá, miért nem Vasvári főzi a kávét.

– Mert én csak konyakkal tudom felszolgálni, főnök, és az szabályellenes – röhögött ilyenkor Vasvári, és Köteles biztos volt benne, hogy ezt az asszót mindennap megvívják.

Admin szerint ez a furcsa felállás a közösen megoldott gyilkossági ügyeknek és annak köszönhetően működött, hogy Vanda elismerte a százados sok évtizedes nyomozói tapasztalatát. Vasvári pedig nem volt olyan ostoba, hogy ne tudja, alkoholizmusa csak azért nem pusztította el még teljesen, mert ha izgalmas eseten dolgozott, akkor nem ivott. Az unoka és a kertészkedés nem volt elég az életben maradáshoz, Vasvárinak vér kellett, és árulás, mert csak a rejtély megoldása utáni hajsza tudta elnémítani benne a szesz szirénénekét.

Köteles ellenben azt gondolta, hogy Admin szerényen nem említi a saját szerepét. Benne megvolt az a képesség, ami az egykori C csoport vezetőjében is, Telki-Nagy Judit őrnagyban, hogy a puszta jelenlétével tudta csillapítani a kedélyeket. Vanda érzelmi kilengéseit ő vette kisebb amplitúdóra, Vasvárit pedig úgy tudta elfogadni, ahogy senki. Nem akarta megváltoztatni, ahogy Vanda, és nem tartott igényt a támogatására, ahogy Köteles.

Peppa malac néha felvisított a hátsó ülésen, máskülönben síri csend uralkodott. Köteles reménykedve nyújtogatta a nyakát, hátha a visszapillantó tükör két bóbiskoló kislányt mutat majd csíkos rövidnadrágban, és annapannis pólóban. Csalódnia kellett.

Micike azonnal észrevette, hogy az apja figyelme feléjük fordul.

– Judit kéjek – mosolygott rá elbűvölően.

– Nincs rudi – válaszolta Köteles sajnálkozó hangon, és lebiggyedő szájjal megrázta a fejét, hogy nyomatékot adjon a hazugságnak.

– Ott van – mutatott Micike most már mosolytalanul az első ülésen fekvő, bevetésre kész édességre.

Kötelesnek összeszorult a gyomra. Még százötven kilométer volt hátra Szigligetig. Ha egy kétévest nem tud átejteni, hogyan fog egy mesternyomozót?

Az Atlanti-óceán felől érkező újabb front hozta viharok elcsendesültek már, és lassan elhagyták a walesi hegyeket. A szemerkélő eső utolsó cseppjei finom koppanással landoltak az üvegezett terasz tetején, mintha nem szeretnék megzavarni a kopott kanapén alvó nő álmát. Telki-Nagy Judit mozdulatlanul feküdt, a szürke gyapjútakaró álláig felhúzva, egyik lába kinyújtva szinte a padlót érte, a másik behajlítva a díszpárnába fúródott a békésen legelésző, hímzett juhok közé. Hosszú barna haja szétterült a sokat mosott, mintás párnahuzaton. Itt-ott kibukkant alóla a csokornyi répa zöldje, amit a vidéki élet szépségeit hirdető nyúl tartott örök vigyorra húzódott pofájában.

Az üvegezett terasz a nappali kertre nyíló ajtaja elé épült, meghosszabbítva a belső teret, és beinvitálva a természet harsogó zöldjét az esős napokon is. Az olcsó szalagparkettát falusi hangulatot imitáló szőnyeg fedte, melynek kifakult színeit a karosszék kárpitja volt hivatott visszhangozni. Lila és fehér meg egy kis bézs, magyarázta az alkotóház gondnoka, amikor megérkeztek. A föld minden árnyalatát és a hangamezőket idézi, ízléses, nem?

Telki-Nagy hamar megtanulta, hogy ez a paletta annak a hamis idillnek a kelléke, amit „vidéki Anglia” néven árul a brit kultúra – többek között az állami televízió sorozatainak segítségével. De nemcsak exporttermék volt, fogyasztották a britek is bőven ezt a lenyűgözően tetszetős elképzelést. Sikere abban rejlett, hogy azt hirdette, szinte mindenki megengedheti magának a levendulától és rózsától illatos előkertet és hozzá a vörös téglás házikó olívazöldre festett ajtaján az ezüstözött kopogtatót. És mindazok, akik képesek birtokolni, vagy legalább kéthetes nyaralásra kibérelni ezt a nemzeti álomképet, megbízható polgárok, jó emberek, hasznos tagjai közösségüknek, legyen az parasztgazdaságok lazán szerveződő hálózata, falu vagy nagyközség.

Amikor az Országos Rendőr-főkapitányság egyéves kényszerszabadságra küldte az őrnagyot a C csoport éléről, a férje, aki magyar anyától, de walesi apától született, nem messze az Arany-ballada megénekelte Montgomerytől, azonnal pályázatot írt a Walesi Művészeti Alaphoz. Márciusban érkezett a hír, miszerint kiemelkedő műfordítói munkásságát azzal jutalmazta a szervezet, hogy hat hónapra rendelkezésére bocsátotta egyik alkotóházát.

A mélyszürke palából épült kétszintes épület keletre néző előkertjében tarkalevelű árnyékliliom és páfrány fogadta a belépőt. A hátsó kert végében patak csordogált a magasra nyúló juhar és homoktövis takarásában. Nem volt kérdés, hogy eljött a perc megvalósítani, amit olyan régóta terveztek, visszajönni Andrew szülőhelyére, és kipróbálni, tudnák-e itt folytatni a közös életet.

Májusban érkeztek, és Telki-Nagy hetekig abban reménykedett, hogy a környezetváltozásnak tudható be a kora hajnali felriadás. Lassan megszokja majd a helyet, és olyan jól fog aludni, mint Emma, aki hat évét meghazudtoló rugalmassággal fogadta a költözést. Telki-Nagy hetekig áltatta magát azzal, hogy minden szorongásának forrása a lánya. Azzal gyötörte magát, hogy az új nyelvi környezetben vajon el fogja-e felejteni a magyar szavakat, melyeket végre megtanult, és képes lesz-e valaha is elboldogulni angolul. Ezért a napfelkelte rendszeresen érte Telki-Nagyot mobiljával a kezében, az üvegezett terasz kanapéján fekve, amint tanulmányokat böngész arról, meg tudnak-e tanulni egy idegen nyelvet downos gyerekek.

Telefonja most is a gyékényből font dohányzóasztalon hevert, a porcelán alátétek kék zakóba öltözött kacsái között. A készülék óvatosan megrezzent, képernyője felvillant egy pillanatra, és látni engedte a rövid üzenetet, amit a címzett még sokáig nem fog elolvasni, hiába várta tőle szokatlan izgalommal. Magyar Vanda neve világított feladóként, a szöveg pedig tömören annyit közölt:

A hadművelet megkezdődött.

Magyar Vanda unottan lögybölgette a pohár alján a fröccs maradékát. Az ital már rég átlangyosodott, és így még inkább zavarta az olcsó lőre szájpadlást mardosó savassága. Hiába esküdözött Vasvári, hogy a legjobb pincészetben töltötték meg a demizsont, Vanda biztos volt benne, a százados nem adna ki annyi pénzt szeszre, amennyibe egy nemesen érlelt bor kerül. A századosnak a szesztartalom számított, míg ő mindig a minőséget helyezte a mennyiség elé.

Némi irigységgel gondolt Vasvári unokájára és az ikrekre, akik már a víkendház emeletén aludtak, míg ők a kertben várták, hogy befusson Köteles felesége egy kései vonattal. Aztán még le kell botorkálniuk a hegyről a kikötőbe, és bármennyire is kezdett elálmosodni, összeugrott a gyomra a gondolatra, hogy az aprócska vitorláson töltse az éjszakát. Ahogy most szótlanul ülték körül az asztalt, megingott a mestertervbe vetett hite.

Eddig minden jól ment, és viszonylag könnyen sikerült rávenni Vasvárit, hogy olvasson fel készülő regényéből. Míg a hadarva előadott történetet hallgatta, nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy a keresztbe fésült tincsek ellenére a százados tar koponyája olyan narancssárgán világít a lemenő nap fényében, mint egy bója. Ezért önkéntelenül is többször megigazította a fején a kalózmintás kendőt, amit kimondottan a vitorlázós hétvégére vett. Remek darab volt, és Admin is megdicsérte a szivárványszínben pompázó koponyákat és keresztcsontokat.

Valójában nem csak azon izgult, hogy el fog-e kényelmesen férni a fedélzet szűkösnek tűnő kabinjában, és Admin fülsiketítően horkol-e mély basszus hangján. Igazából attól tartott, hogy lefekvéskor, de legkésőbb másnap reggel esetleg megpillanthatja őt kendő, sapka és paróka takarása nélkül, csupasz fejjel. Indulás előtt alaposan leborotválta a halántékán még foltokban kinövő hajat, hogy ne nézzen ki úgy, mint egy leprában szenvedő pihés csibe. Ezt a hazug és romboló tükörképet apja állította neki a tizenhatodik születésnapján, amikor ő külön ünneplést szervezett magának anyai nagyszüleinél. Olyan hatékony ajándék volt, ami minden pszichoterápia ellenére vele maradt.

Most a kerti asztal közepén csendesen nyújtózó gyertyalángot nézte. Korábbi feszengésük elpárolgott az éjszaka hársfavirágtól balzsamos levegőjében. Hosszú idő után ez volt az első alkalom, hogy az egykori C csoport nyomozói munkán kívül találkoztak. Az ötlet onnan eredt, hogy Vasvári meghívta Kötelest az ikrekkel egy hosszú hétvégére, mivel ő amúgy is az unokájára vigyázott. Amikor kiderült, hogy Zsuzsa nyaralója Szigligeten van, Admin végszóra bedobta, hogy az a kedvenc kikötője, és oda készül a nyáron. Erre válaszolta Vanda, hogy szívesen vele tartana egy hétvégére. Vasvári észre sem vette, és már meg is hívta mindannyiukat egy vacsorára.

– Annyira örülök, hogy be tudtatok nézni – fordult Adminhoz Zsuzsa.

– Ki nem hagytuk volna a felolvasóestet – mosolyodott el Admin, és a magasba emelte a grapefruitos Borsodit. – Éljen a szerző!

Ahogy mindenki, Vanda is Vasvárira pillantott, de igyekezett úgy rendezni a vonásait, hogy abba se fürkész kíváncsiság, se megrovás ne vegyüljön.

– Hagyjuk már! – morogta Vasvári, és még hátrébb tolta a székét. A gyertyafény már alig világította meg az arcát.

Vanda azonban nem bírta ki.

– Az a jelenet tényleg briliáns volt, amikor a régi osztálytársak újra találkoznak, és…

– Á, csak ügyetlen klisé.

– Nem, dehogy, nekem ilyesmi soha nem jutott volna az eszembe – szállt be Köteles is nagyon meggyőzően.

– Régi titkok, hosszan érlelt sérelmek, gyilkosság… – dörmögte baljós hangon Admin, mire mindannyian felnevettek.

– És micsoda figurák, ugye? Ki gondolta volna, hogy ilyen jól megy neked a krimiírás, Lajos! – lelkendezett őszintén Zsuzsa.

– Te – válaszolta Vasvári bosszankodva. – A te ötleted volt az egész.

– Én csak annyit mondtam, hogy olvastam, mennyi nyugdíjas rendőrből lesz Nyugaton író. És hogy te…

– Nem vagyok nyugdíjas, dolgozom.

Vasvári olyan sértetten horkant fel, hogy mindenki elnémult egy pillanatra. Aztán lenyúlt a demizsonért, és töltött magának, de nem kínált meg senkit. A helyzetet Köteles mentette meg.

– Akkor éljen a K. É. Z Magánnyomozó Iroda! – emelte magasba a poharát. – „Kiválóság, éleslátás, zökkenőmentes kiszolgálás!”

Mire az újabb éljenzés elült, Vasvári megenyhült, mint szinte mindig, ha Köteles kimutatta iránta érzett elismerését.

– Te, Laci – kezdte –, te még nem gondoltál rá, hogy belépj?

Vanda igyekezett semleges arcot vágni, és hátradőlt, menekülve Köteles kutató pillantása elől. A beszélgetés olyan irányt vett, amin most nem szeretett volna elgondolkodni. Az meg külön bosszantotta, hogy Vasvári azt hiszi, joga van bárkit meghívnia az irodához. Nagyot kockáztatott, amikor olyan nyomozót vett be társnak, akinek jóval több tapasztalata, tudása és kapcsolata volt. Nemcsak többet ért náluk, de ezt tudta is magáról.

– A lányok mellett nincs időm a jövőn gondolkodni. Tél végéig biztos otthon maradok velük, így beszéltük meg Rékával.

– Mit is mondtál? Hanyas vonattal érkezik? – kapott rajta Vanda, hogy elterelje a beszélgetést.

– Mindjárt itt kell lennie. Küld egy sms-t, ha befutott a vonat.

– Akkor kiveszem a meggylevest a jégről, ne legyen olyan hideg – állt fel Zsuzsa, és bement a házba.

– Szóval, azt mondod, Lajos, nem tudod, mi a történet vége? Azt sem, hogy ki a gyilkos? – faggatta tovább Admin a megbeszélteknek megfelelően.

– Nem tudom, mondtam már, csak leülök reggelente, írok egy kicsit. Ennyi. Nem nagy dolog. Nem kell ennyire felfújni.

– Amikor Zsuzsa mondta, hogy írsz – vette át a szót Vanda –, biztos voltam benne, hogy egy régi rendőrségi ügyet dolgozol majd fel. Kicsit csodálkozom.

Amint kimondta, már meg is bánta a nyílt provokációt. Adminból sütött a helytelenítés, Köteles lélegzet-visszafojtva figyelt. De Vasvári csak a szokásos módon szúrt vissza.

– A magánnyomozósdi menőbb. Nem igaz, főnök?

13 BELSŐ. VÍKENDHÁZ, TETŐTÉRI SZOBA. REGGEL

A víkendház tetőtéri szobájában az asztal előtt most nem ül senki, de a laptop bekapcsolva. KÖZELI A KÉPERNYŐRŐL – Látszik a megnyitott Word dokumentum címe: KRIMINÁLIS NYÁR.

Vasvári lép be, kezében egy bögre kávéval, amit letesz az íróasztalra. A képesújságok mögül kiemeli a krimit, aminek másolását folytatni fogja. Leül, a kávéjába kortyol, aztán kinyitja a könyvet. Lapozgatni kezdi, majd a képernyőre pillant, és a dokumentumot lejjebb görgeti az egérrel. Erőteljesen kezdi ütni a billentyűket, mint aki írógépen tanult meg gépelni. Odakintről behallatszik a madárcsicsergés.

14 KÜLSŐ. VÍKENDHÁZ KERTJE. REGGEL

A kert nyugati fekvésű, a ház reggel árnyékot vet a pázsitra. A madarak lassan elhallgatnak, és felerősödik a billentyűzet kopogása (V. O.). A kora hajnali fények megtelnek melegebb színekkel, és az árnyék lassan visszahúzódik. TIMELAPSE

15 BELSŐ. VÍKENDHÁZ, TETŐTÉRI SZOBA. REGGEL

A bögre pecsétet hagy a krimi megsárgult papírján, ahogy Vasvári lapoz, és újra a könyvre helyezi. Kávésbögre, lapozás, gépelés, görgetés. Vasvári nyújtózik egyet. Fejét jobbra majd balra billenti, takarásából előbukkan a képernyő, és az alján a szószámláló. Közel tízezren áll. Vasvári újra lapoz. A következő két lap közé csúsztatva egy újsághír tárul elénk. Vasvári kezébe veszi, és a fény felé emeli.

KÖZELI A KIVÁGOTT ÚJSÁGHÍRRŐL – „Szerelemféltésből elkövetett emberölésért ítélték tíz év letöltendő börtönbüntetésre Pataki Ernő főhadnagyot, az Országos Rendőr-főkapitányság gazdasági bűnözéssel foglalkozó osztályának egykori tisztjét. A vádlott tagadja tettét, de az ítélet jogerős.”

Vasvári döbbenten mered az újsághírre. Hátradől a széken, és megfordítja az újságkivágást, melynek másik oldalán a 90. Budapesti Nemzetközi Vásár hirdetésének egy része látszik. Az évszám – 1989 – világosan kivehető. Visszafordul a képernyő felé, és gépelni kezd. A kezét látjuk.