ÉBREDÉS

Dobnik János Iván

TARTALOM

1. FEJEZET

1/II.

Az igazság mögött,

Ott élek…

Hol nincs élet…

α≈≈≈≈≈≈∞≈≈≈≈≈≈Ω

Kedves Olvasóim!

Az élettel sodródva úgy éreztem, meg kell írnom könyvsorozatom ráadás részét, mely „Az ördög nem alszik” című könyvem folytatása…

Természetesen az olvasóra bízom, hogy történetem csupán egy „mese” avagy a valóság igaz története…

2020. augusztus 8.

Tisztelettel:

Dobnik János
Iván

1. FEJEZET

USA, Kalifornia…

Az Amerikai Egyesült Államok haditengerészetének különleges erőit a SEAL csapatok alkotják. Ők általában vízi körülmények közt folytatnak harci tevékenységet, de specialitásuk a mélységi felderítés, szabotázs, túszmentés és terrorelhárítás. Plusz – gerillacsapatok kiképzése, felszerelése és vezetése a szövetségeseknél. Általában nyolc fősnél kisebb egységekben ügyködnek. Így nehezen felfedezhetőek, azaz hatékonyabbak akcióban.

A különleges művelet erőinek több mint négyezer tagja van. Ebből kétezren vannak a SEAL-nél. Ők a haditengerészet különleges haderőinek parancsnoksága alatt állnak, mely két csoportból áll. Az 1-es NSWG Boronádéban állomásozik. Itt tartják a SEAL műveleti kiképzést is. A nagyobbik parancsnokság a 2-es NSWG, mely Virginiában, a Norfolk melletti Little Creekben található. Az 1-es művelet területe: Csendes‑óceán, Perzsa-öböl és Ázsia. A 2-esé: Európa, Atlanti‑óceán és Latin-Amerika.

A SEAL-es csoportokat szállító SDV-csapatok és az SBS különleges szakaszai támogatják. Annak érdekében, hogy a SEAL egységek előretolt erőként is bevethetőek legyenek, több egység az USA határain kívül állomásozik. Egy teljes SEAL csapat tíz SEAL szakaszból, azaz harminc tisztből és kétszáz tagból áll. Létezik kisebb egység is, mely tizenhat fős (két tiszt és tizennégy tag), s a szakasz két osztagra is bontható, osztagonként egy tiszttel és hét taggal…

Az alakulat mindenféle fegyvert használ, akciótól függően és saját ízlésnek megfelelően: pisztoly, revolver, puska, géppisztoly, sörétes puska, géppuska, mesterlövész puska…

Azoknak a tengerészgyalogosoknak, akik felderítőnek jelentkeznek, minimum hároméves tapasztalatot kell felmutatniuk. Túl kell esniük a szárazföldi erők légideszant tesztjének nevezett, fizikai erőnlétvizsgán. Majd a kiképzés a felderítő szakasznál folytatódik. Ezt követi a kommandós búvárkiképzés, majd az ejtőernyős – Fort Benningben. Végül földi harcászati kiképzés…

Egy évvel ezelőtt, az elnök parancsára, összeült a különleges haderők parancsnoksága a Pentagon legmagasabb rangú embereivel. Azzal az utasítással, hogy titkos katonai műveletek sorát dolgozzák ki világszerte. S hajtassák végre a hadsereggel, annak különleges csoportjaival a bevetéseket…

China Lake haditengerészeti kutatóbázis, Kalifornia.

Az itteni legénység nyugalmas életet él. Ennek főbb oka, hogy a vezérkartól a közlegényekig mindenki a világelit kulcsemberének, „R” úrnak a szolgálatában áll. A hivatalos fizetésen kívül mindenki kap még kétszer annyit, vagy annál is többet.

Délután két óra van, a hőmérséklet izzasztó. A bázis főbejáratánál lévő őrkatonákat ez nem zavarja. Mint ahogy semmi más sem. Nagy a forgalom. Katonai és civil járművekből egyaránt. Az ellenőrzésük csupán formaság. A napos tizedes siet ki hozzájuk:

– Fiúk! Szedjétek rendbe a gúnyátokat! A haditengerészet alakulatai errefelé vannak hadgyakorlaton. Betévedhet ide is egy‑két hülye tisztecske!

Laza válasz jön az egyik katonától, miközben társával bagóznak:

– Jól van, majd elmegy, ha jön…

A tizedes sem csinál ügyet viselkedésükből; unott képpel visszaballag a többi őrszem épületébe, hogy folytassa sakkpartiját őrmester felettesével. Közben a bejáratnál két Hummer ér a sorompóhoz. A két közkatona elindul feléjük, hogy időt spóroljon: az egyik az elsőhöz, a másik a második sofőrjéhez. Az első már kérdez; mindenféle tisztelgés nélkül odahajol a vezetőhöz:

– Kihez?

A válasz komoly meglepetést okoz: erős jobbost kap ököllel az arcába az őrkatona. Vérző orral és szájjal esik hanyatt, némi jajveszékeléssel. S a volán mögül már ki is ugrik a sofőr, hogy gyorskötözővel mozgásképtelenné tegye. A másik őrkatona a puffanást hallva megfordul ugyan, de nincs lehetősége beavatkozni. A második Hummerből kiugró SEAL-es a nyakánál kapja el egy fojtófogással. S míg az el nem ájul, nem is engedi el. Aztán őt is mozgásképtelenné teszik gyorskötözővel, ahogy az elsővel is tették. A Hummerből két SEAL osztag ugrál kifelé serényen.

Az egyik az őrség épületébe rohan, a másik a bázisra. A két sakkozó altisztet a földre parancsolják, majd kezüket‑lábukat összekötik pár másodperc alatt. A többi pihenő őrszemet is ugyanígy harcképtelenné teszik. Odakint a Hummerek félreállnak. A felnyitott sorompó alatt huszonöt teherszállító járművel gördül be az 1-es SEAL csapat a laktanyába, a maga több mint kétszáz főjével. Közben a beszivárgott SEAL-es osztag füstgránátokat lő minden irányba. Szabályszerű ködfüggönyt csinálnak.

A 3-as SEAL csapat gyors köteleken érkezik lefelé a füstfelhőben – az őket szállító CH-53E Super Stallion helikopterekből. Tervszerűen s magabiztosan kezdik lerohanni a bázis nyugati felén lévő épületeket. Az 1-es SEAL csapat katonái leugrálnak szállító járműveikről, s ők meg a keleti épületeket kezdik lerohanni. Ekkor már a bázisra ér az 5-ös SEAL alakulat is: ők a laktanya vezérkarának épületeit szállják meg. A 7-es SEAL csapat és a felderítő század katonái körbezárják a bázist, s tüzelőállásokba helyezkedve várakoznak. A bázis teljes legénységét és vezérkarát meglepetésként éri a gyors reagálású hadtest lefegyverző és foglyosító támadása. Óriási felfordulás van, főleg a tiszteknél. Mindenki ordibál mindenkivel. Mindenki fenyeget mindenkit, oda‑vissza.

Mígnem a SEAL-esek jól ki nem osztanak pár gyomrost. A bázis hatalmas étkezdéjébe terelik az elfogottakat. Egy SEAL-es százados hangosan közli a jelenlevőkkel:

– Katonák! Ez nem gyakorlat! Maguk mind, ezennel őrizetbe vannak véve. Fogják be a szájukat, csendben ücsörögjenek! Mindenki ki lesz hallgatva. Aztán majd látjuk a folytatást. Addig is tűzparancs van érvényben mindenkire…

A százados magához hozatja a bázis ezredesét.

– Hajlandó engedelmeskedni és segíteni? Rádión le kell szólnia a mélybázison lévőknek, hogy feltartott kézzel, fegyvertelenül jöjjenek a felszínre!

Az ezredes megszólalni sem hajlandó.

– Így is jó, – mondja a százados, majd hadnagyára tekint: – Ford! Három osztaggal induljanak meg lefelé!

– Parancsára, százados úr, – csapja össze bokáit a hadnagy, s az 1-es SEAL alakulat első szakaszával már indul is a parancsot teljesíteni.

Van némi térkép náluk a mélybázisról, de nem teljes. A több emelet mélységben található alagútrendszerek lakóházfolyosó‑szélesek, melyek sűrű, nagy termekbe torkollnak. Több mint száz katona teljesít odalent szolgálatot a helyi laktanyából. Vérontás nélkül, mind megadja magát. Meglepi őket a SEAL-esek érkezése, rendesen be vannak pánikolva. Valamennyit megbilincselik és a felszínre kísérik egy hangárba.

Odalent folyik a felderítés javában. Senki nincs felkészülve ama borzalmakra, ami ott van. Az ördög játszóterén érzik magukat, pedig igazi harcedzett katonák. Ötvenfős zárkák vasrácsos ajtókkal, néhol ketrecbe zárt fiatal gyermekek, másutt tinilányok, némelyik terhesen. Középkori körülmények. A gyermekek igen rossz bőrben vannak, lerí, hogy elképesztően megkínzottak, éhesek. Az egyik nagyteremben halomba dobált csecsemő- és gyermek holttestek. A létesítmény középpontjában öt egymás melletti, elszeparált, steril műtőszoba. Kinézetre akár egy 24 órás műszakot ellátó vágóhíd.

Az elsőbe beáramló SEAL-esek láttán, elcsodálkozva hagyják abba foglalatosságukat a fehér köpenyes dokik. Vért csapolnak egy szíjjal lekötözött tíz év körüli gyermekből –speciális, átlátszó nejlon tasakba.

Ford hadnagy nyersen az egyik középkorú orvosra szól:

– Te! Mit csináltok az összegyűjtött vérrel?

– Adrenokrómot az elit számára. De sokan isszuk már közülünk is. Visszafordítja az öregedést. Kér?

A hadnagy világéletében higgadt ember volt, de most mégis valami elpattan az agyában. A félholt gyermeket látva, nem bírja tovább hallgatni a horrort. 9 milliméteres SIG Sauerjával fejbe lövi a dokit, majd a mellette állót is. A jelenlévő három SEAL-esre tekint, kik értik a parancsát szó nélkül is. Kitárazzák HK MP5 géppisztolyaikat a még jelenlévő három doktorra.

– Ránk támadtak, – mondja a hadnagy, mire a többiek csak bólogatnak.

Az egyik őrmester a lekötözött gyermekhez lép. Csak rázza a fejét a hadnagy felé:

– Teljesen kiürítették a vércsatornáit szegénynek.

Az egész teste bekékült, a feje meg akár egy bőrtelen koponya…

Elviselhetetlen hullaszag terjeng mindenfelé; a helyszínelők fotóznak…

Estig minden élő gyermeket és fiatal tinédzsert a felszínre visznek. Közülük sok olyan is van, ki még soha nem látta a napvilágot. A százados leküld egy speciális csapatot, hogy tegyék járhatatlanná az egész labirintusrendszert a mélyben. A robbantósok tudják a dolgukat. Késleltetett neutrontöltetet helyeznek el szerteszét. Miután a helyszínre jönnek, odalent percenként hallhatóak a detonációk. A föld maga alá temeti a horrort, mit emberek tettek védtelen és kiszolgáltatott embertársaikkal.

A századosától kérdezi Ford hadnagy:

– Uram! Mi legyen a foglyokkal?

– Őrizetben maradnak. Mind halált érdemelne! De még sokáig el fog húzódni ennyi ember kihallgatása s bíróság elé citálása. Pedig még sok a tennivalónk másfelé is. A gyerekek elszállításával hogy állunk?

A hadnagy sajnálkozva:

– Haladunk, uram, rendesen, de sokan vannak. A közeli kórházak már beteltek. A szomszéd városok is lassan. De még pár óra, s mind jó helyen lesznek.

– Mindenütt hagyott ott katonákat, ugye?

– Igen, uram. Hagytam.

A százados elgondolkodva mondja: – A 2-es NSWG-től, a virginiaiaktól kaptam híreket. Szörnyű híreket!

– Ők Renóba mentek, ha jól tudom, uram?

– Igen. Ott hihetetlen alagútrendszerre leltek, melyek több ezer gyermek holttestét rejtik magukba. Mindet szétkaszabolták! Igazi horror! Mindenütt halomba dobált holttestek. Nem találtak egy túlélőt sem…

– Pedig ez még csak a kezdet, uram. Ki tudja, mi lesz még?!

– Nem tudom, Ford. De elegem van, már most! Ez itt nem sima gyerekcsempészet, az már biztos. Pár fogoly elkezdett csacsogni.

– Hisz nekik, uram?

– Ezek tucatszámra raboltak el kölyköket mindenfelé a világon, hogy aztán eladják azokat ezeknek a sátánimádó szektáknak, meg ilyesmi.

– Van itt szervkereskedelem is, uram! Holtbiztos. Mozog a föld, uram…

A százados fanyarul:

– A robbantások kisebb rengéseket okoznak. Azt mondja meg nekem, Ford, hogy nézzek a katonáink szemébe, amiért nem engedtem agyonlőni az itteni mészárosokat?!

– Én is úgy érzek, ahogy ön, uram. De majd a bíróság rendezi a sorsukat. S csak remélni tudom, uram, hogy Isten valamennyit a méltó helyére teszi.

– Úgy legyen, Ford! Amen…

α≈≈≈≈≈≈∞≈≈≈≈≈≈Ω

1/II.

Magyarország…
Az én fenséges hazám…

Olyan szomorú szürke Szűz Mária egész országa. Sebes zápor fedi az ég kékjét. Mértani pontossággal, kis szemekben zuhan alá a mi urunk áldása…

Kertes házam hátsó teraszán ücsörgöm, szürke öltönyben. Hűsít a kőpad. Úgy érzem, kívül-belül ki vagyok száradva, mintha az ördög fojtogatna…

Nem győzöm a torkom köszörülni, miközben a narancssárgás-fekete térkövön az esőcseppeket bámulom. Ásványvízzel öblítek, majd szürcsölök egy korty feketekávét. Minden rendben, rágyújtok. Cigim szürkéskék füstjét a mennybe fújom. Oh, szabadság…

Ilyenkor mindig ezt érzem, talán ezért szeretek bagózni. Ezen a rabszolga, börtön bolygón nincs más. Próbálom tökéletesíteni a belső harmóniámat; fő a nyugalom…

Mindenfelé nap mint nap szembesülök az emberi gyarlósággal és rosszindulattal. Nem tudok hozzászokni, csupán belefárad a lelkem. Hitem erőssé tesz, így nem adom fel. Hiszem, hogy az emberek agyi szegénysége felett győzni fog az igaz isteni szeretet. Mely a papok prédikációitól függetlenül, Isten keze által, egész életemben nekem is hatalmas erőt adott az élet és a földi pokol rögös útjain…

Gondolataimból Jani haverom autókürtje zökkent ki. Csapot-papot a kőasztalon hagyok. Szakadó esőben sietek előre, s már zárom is kerítésem ajtaját. A jobb kettőbe huppanok. Jani nevetve méri végig vizes öltönyöm:

– Na szeva, te ázott veréb!

– Az is madár. Opel, ami sosem kop’ el? – mondom cinikusan, mire vigyorog:

– Ne bántsad a munkagépemet! Ez legalább nem feltűnő.

Akár egy telivér, nyerítek röhögéstől, miközben öltözékét bámulom:

– Az igaz, Jani! Kiöltöztél ám, mint szaros Pista Jézus neve napján.

Kerek fejéből villámokat szórnak rám szúrós kék szemei:

– Te mondtad, hogy elegáns legyek!

– Jogos. Na, lárifári – indulandusz, Papa!

Jani bárgyú tekintete kérdőjelekkel ostromol. Persze, nem olyan durván, ahogy anno a török hordák tették a magyar vitézekkel Eger váránál. Jani igazi ősmagyar típus. Alacsony, köpcös, bivalyerős, tüsifrizurás fazon.

Hosszú ujjaimmal előre mutatok:

– Arra menj!

Bő óra az út élesen tekint felém:

– Iván! Én, az elhivatott magyar, az apostoli Szent Koronában hiszek, melyet Isten az első népének, a magyar…

– Jani! Minek a szemüveg, ha a szem üveg? – kérdezem rötyögve, mire elindul, s tettetett gőggel mondja:

– Nem tehetek róla, hogy okulárém van. Már ötven múltam.

Mosolygok:

– Ne nézzél, csak vezessél! Majd mutatom az utat.

– De hát mi a rosseb a település neve, ahová megyünk?

Az ablaktörlők szüntelenül járnak. A szakadó eső nehezíti a látási viszonyokat.

– Egy kis falu halászcsárdájában talizunk pár idegennel.

Jani csodálkozva:

– És ezért kellett így kiöltözni?

Derűsen nézek rá:

– Most mi a bajod ezzel?

Nem fordul felém, az utat figyelve közli:

– Semmi.

– Akkor jó – mondom mosolyogva, mire csak beszól, kissé cinikusan:

– Amúgy jól áll neked a vörös ing, te kis „Pál utcai”! Megy a szürke öltönyhöz. De az az igazság, hogy a fehér…

Nevetve szólok közbe:

– Okoska! Öltözködési tanácsadást is vállalsz?

Nevetünk, majd folytatom:

– Titkos találkozóra megyünk. Az amerikai elnök munkatársát, s egyben régi barátnőjét mutatom be egy magyar kiemelt üzletembernek.

Jani izgatottan felém fordul:

– És ezt csak így mondod?! Basszus. Fehér ing kellett volna a protokoll végett…

Nevetek:

– Hagyjál már az inggel!

Jani értetlenül rázogatja a fejét. Intelligens ábrázatáról krumpliorrára csúszik a szemüvege:

– Még jó, hogy nyakkendőt kötöttem, bezzeg…

Ismét közbekotyogok:

– Az nem oszt vagy szoroz. A fő, hogy senki nem tudhat a mai megbeszélésről! Az elnök partnere erre külön megkért.

Jani okoskodva rázza a kobakját:

– De öregem! De mégis, hogy jössz te ahhoz, hogy az amcsi góré valakijét mutogatod itt valakinek?!

Mosolygok:

– Mondtam már neked, hogy a múltam miatt szerteágazó a kapcsolatrendszerem.

Jani csak bólogat:

– Igen, azt tudom, hogy a két legnagyobb világhatalom legfelsőbb szintjéig elérnek a csápjaid, bizonyos barátaidon keresztül.

– Ja, de személyesen nem ismerem a nagyágyúkat, és a barátaimtól sem kértem még soha semmit…

Most Jani kotyog közbe, pedig ő sem kávéfőző:

– Tiszta sor. Ezeket a nagyhalakat nem ildomos badarságokkal zaklatni.

– Kisember vagyok én ahhoz – mondom komoly ábrázattal, mire Jani cinikusan röhögve:

– Ja, ja. Hát persze! Végül is, ma is csak az amcsi elnök valakijét mutatod be valami itteni fejesnek. Hát igen, semmiség az egész. Ez itt mindenkivel mindennapos…

Félbeszakítom:

– Nem erről van szó, Papa. Csak tartsd a szád! Jó?

Jani kissé bőszülten:

– Nem vagyok hülye!

– Csak feszültebb a szokottnál – közlöm lazán, mire ő kissé elkeseredve:

– Ne hari! Kikészülök az asszony hülyeségeitől.

– Miért, mi van otthon? – kérdezem érdeklődve, mire Jani egy pillanatra felém fordul:

– Már nem vagyunk jóban, csupán látszat az egész kapcsolatunk. Egy fedél alatt élünk még, s igazából a közös gyerekünk miatt vagyok rá berágva.

– Bajt csinált a kölyök?

Jani az utat hesszeli. Próbál előzgetni, de az időjárás miatt ez nem egyszerű.

– A nejem túlságosan szabadjára engedte a fiunkat. Az meg így az én fejemre szarik. Szinte szóba sem áll velem. A szemében én vagyok a fő gonosz.

Csodálkozom:

– De hát miért ilyen a fiad?

Jani szomorúan:

– Rajtakaptam, hogy füves cigit szív a haverjaival.

– Ennyi?!

Jani szinte idegbeteggé válva:

– Mi az, hogy ennyi?! Hát tudhatnád, hogy így kezdődik! Aztán rászoknak a kemény drogokra. S amint nem lesz rá pénzük, bűnözők lesznek, hogy megvehessék azt a rohadt narkót.

Sajnálkozom:

– A nejed engedi?

Jani tehetetlenül rázza fejét:

– Tizennyolc múlt a gyerek; azt csinál, amit akar. A nagyasszony majd eltartja, ha kell! Ezt vágta a fejemhez.

Értetlenül nézek ki a fejemből:

– Tudom, Papa, hogy nehéz bírni a mai tinédzserekkel. A fiad is a legrosszabb, lázadó korszakát éli.

Jani feje eltorzul – akár egy tulok, ami támadni készül:

– Ugyan, Iván! Pont te honnan tudnád?! A fiatalúr tegnap elköltözött otthonról, s közölte, hogy semmilyen formában ne is keressem, mert nem kíváncsi rám…

– Komolyan?

– Igen. Összejött valami kis csajjal, s kivettek maguknak egy albérletet. Most már nagyfiú az én kisfiam.

– Sajnálom, Papa, majd próbálok beszélni a fejével…

Jani közbeszól:

– Hagyjuk ezt a témát, Iván!

Síri csendben folytatjuk utunkat, a gondolatainkba mélyedve…

Félóra elteltével érünk az úti célunkhoz, s azon belül a halászcsárdához. A parkoló flaszterján alig áll néhány kocsi. A partnerem jelenléte miatt, ma mások számára szünetel a nyitvatartás…

Alacsony, kopasz, tömzsi emberke sötét öltönyben feszít a kékszirénás X6-os BMW terepjáró mellett. Ő “S” úr, az a tipikus fontoskodó. Minden értelemben felnéz “I” asszonyra. A hölgy 60 év körüli exfotómodell, aki nagyon ad magára. Hosszú, szőke haja ápolt, akár selymes bőre. Jól tartja magát. Minden reggel lefut több kilométert, majd tornázik. Formás alakját sötét, elegáns kosztüm fedi, amely alól frissen vasalt fehér inge virít, akár a napsugár. Vékony lábfején tűsarkú cipő. Úgy fest, mint aki most lép elő valami színvonalas divatlapból. Ezt erősíti szimmetrikus arcán, hatalmas keretű sötét napszemüvege. Amint megpillant minket, ezt vékony, ápolt ujjaival a homlokára tolja. S lőn világosság, immár szembesülünk az eddig rejtett, szúrós tekintetével. Mosoly erőltetve várja, hogy megszólítsam.

– Kézcsókom, hölgyem. Tiszteletem, uram. Iván vagyok, a partnerem János.

“I” asszony puha tenyerével megszorítja kezem:

– Örülök. “I” vagyok, a társam “S” úr.

Miközben kezet nyújt felénk “S” úr, elvigyorodik puffadt arca. Kissé izgága:

– Uraim! Rettentően örülök, hogy itt lehetek.

Mosolygok:

– Az érzés kölcsönös. Kérem önöket, menjünk be a csárdába!

“I” asszony kesernyésen mosolyt varázsol púderezett arcára:

– Igazából nem enni jöttünk, Iván úr. Az ön barátja még nincs itt?

“S” úr pofátlanul megelőz:

– De “I”, ha már itt vagyunk, akkor ehetünk is…

Mosolyogva tessékelem a bejárat felé a társaságot, majd a hölgyhöz szólok finoman:

– Kedves “I”, a barátom már az étteremben vár minket…

Ahogy sétálunk, jobb kéz felől hatalmas, mesterséges tó terül el, nádasokkal, vadkacsákkal.

“I” asszony meglep:

– Esetleg itt a vízparton készíthetnénk közös fotót is, nem?!

– Természetesen… – kezdem mondani, de “S” úr közbeszól:

– Inkább a megbeszélés után, “I”!

A hölgy nyájasan rám mosolyog:

– Rendben. Ja, Iván úr! S a fotót nem feltenni valami nyilvános oldalra!

Lazán közlöm:

– Higgye el asszonyom, nem áll szándékomban…

Rendezett terasz mellett érünk a főbejárathoz. A nagy létszámú, teljes személyzet magyar népviseleti öltözékben, mosolyogva fogad minket. Egy bögyös hölgyemény ezüsttálcán welcome drinket kínál. De senki nem iszik alkoholt…

A barátom lazán, elegáns szürke öltönyben tipeg elénk. Kigombolt nyakú világoskék inge jól áll frissen borotvált arcához. Amúgy intelligens mérnökember. Alacsony termete miatt ő is csak felnézni tud “I” asszonyra:

– Kezét csókolom! Én vagyok most a házigazda. A nevem Csaba – mondja mosolyogva vidám természetű barátom, miközben szőkésbarna, félrefésült frizuráját igazgatja. Majd a hölgy szemébe nézve kezet nyújt.

“I” asszony mosolyog:

– Nagyon örülök, hogy végre megismerhetem. Sokat hallottam önről. Ez az úr itt a partnerem, “S” úr, aki Amerikában is velem dolgozik.

“S” úr nem tréfál:

– Tiszteletem! Én is örülök, de ha lehetne, akkor térjünk a lényegre! Feleslegesen ne raboljuk egymás idejét. Kint így mondják: „Az idő pénz.”.

Mindenki meglepődve néz „Pöttöm Palkóra”, még “I” asszony is, pedig ő “S” úr mentora. Kissé zavarodottan próbálja is korrigálni a helyzetet:

– Jaj! “S” úr ilyen vicces férfi. Kérem, ne értsék félre, nem úgy értette…

A barátom üzletember is, őt ilyen könnyen nem lehet zavarba hozni; mosolyog:

– Üljünk az asztalhoz, kérem! S igyunk valamit.

“I” asszony erőltetetten mosolyog:

– Igen, igen! Az jó lesz, köszönjük.

S már helyet is foglal díszes társaságunk. A felszolgálók sietősen veszik fel a rendelést. A „fő menü”: kávé, ásványvízzel…

“I” asszony egyértelmű pillantást vet “S” úrra, aki ezáltal befogja a száját. A hölgy barátomra tekint:

– Kedves Csaba: én, ha lehet, most röviden bemutatkoznék.

A barátom nyájasan bólint, de azt inkább nem részletezném, hogy valójában mit is gondol…

“I” asszony belefog:

– Dunaszerdahelyről származom. A kilencvenes évek elején költöztem Amerikába. Miután befejeztem modellpályafutásomat, egyedi kristálypoharakat kezdtem gyártani és árulni. Az egyik üzletünkben ismerkedtem meg a híres Kennedy családdal. S miután jóba lettünk, belecsöppentem a politikába. A jelenlegi amerikai elnökkel, „T” úrral, is már több mint 20 éve jó barátok vagyunk. Komoly összefogással segítettem az elnöki posztra jutását. Amerika minden államában létrehoztam egy gyülekezetet, „A nők ’T’ úrért” néven, s így rengeteg szavazattal segíteni tudtam az elnököt. Vele a kapcsolatom nemcsak baráti, hanem üzleti is. Úgyhogy, kedves Csaba, ha önnek van valami új találmánya vagy üzleti terve, kérem, beszéljük meg! S én elintézem, hogy azt Amerikában megvalósíthassuk, akár ottani bankok finanszírozásával is. Természetesen, önnel létrehozva egy közös vállalatot…

A barátom mosolyog:

– Kedves asszonyom! Ön mindent tud az én cégemről, melyet 40 éve alapított az édesapám. Az első vállalkozás volt az országban, mely azóta is üzemel. Köszönöm önnek a lehetőséget, át fogom gondolni. Én semmiképpen nem költöznék Államokba, de a gyerekeim lehet, hogy igen. Maradjunk kapcsolatban, bízván egy jó együttműködés kialakulásában. Tudja, amikor utoljára be akartam az USA-ba utazni, egy néger határőr visszafordított…

A nagyasszony közbekotyog:

– Elnézést, hogy a szavába vágok, de ilyen többé nem fordulhat elő! Mi gyorsan elintézzük az ön beutazását.

A barátom még mindig mosolyog:

– Ilyen nem fog előfordulni, mert esélyt sem adok rá. Ezután csak magángéppel szállok le, katonai támaszponton.

“I” asszony csodálkozva:

– Oh! Nem tudtam, hogy ilyen szinten van az USA-val. Ha szabad kérdeznem, mivel bizniszelnek a hadsereggel?

A barátom kissé elsápad, de „burkoltan” válaszol:

– Kizárólag védelmi célkitűzésekről van szó, természetesen kormányengedéllyel. S mivel minden titkos, ezekről nem beszélgethetünk. Kérem, ne haragudjon!

“I” asszony megadóan mosolyog:

– Jó, megértem. De azt mindentől függetlenül kijelentem, hogyha önnek vagy az Iván úrnak szüksége lenne kormánykapcsolatokra vagy királyi családokhoz is, a világon mindenhova be tudom vinni önöket. Nyilván csak komoly dologgal.

Barátom együttműködően bólint:

– Nagyon szépen köszönöm, igazán lekötelez. S Iván barátunknak is jár egy nagy köszönet. Mindig meglep! Olyan partnereket hoz, hogy csak lesek. A múltkor orosz szinten, most meg amerikain.

Mindenki kacarászik. Barátom feláll, és úgy mondja:

– Asszonyom, uraim! Elnézést, de nekem most el kell mennem. Természetesen vendégeim az ebédre. Egyenek jó étvággyal, amit csak óhajtanak! Iván! Kikísérnél?!

A barátom mindenkivel kezet fog, s már megyünk is a parkolóba.

– Ivánkám! Köszönöm ezt az új kapcsolatot. Eltettem a hölgy névkártyáját. Ha adódik valami olyan, akkor keresem. Pénzed van?

Keserűen nevetek:

– Amióta nem bűnözök, anyagi padlón vagyok. Szégyellem, de…

Kezembe nyom egy köteg bankjegyet, s megveregeti a vállam:

– Majd egyenesbe jössz! A fő, hogy ne ess kísértésbe: semmi hülyeség! Épp elég balhés volt már az eddigi életed. Ne haragudj, de rohanok. A kajaszámlát majd én rendezem.

– Köszönöm. Szerinted beszéljek ezekkel a szlovén dolgomról?

– Iván! Nem biztos, hogy jó ötlet. Gondold át! Tényleg bocs, de mennem kell.

Kezet rázunk, s barátom elhúz hófehér terepjáróján, akár a szélvész, vagy mintha ott sem lett volna…

Gondolataimba merülve, visszaballagok a vendégekhez. Jani szórakoztatja őket, miközben ötfogásos ebédet rendelnek; úgy nevetgélnek, akár a bolondok a pszichiátrián. Az előétel libamáj pirítóssal, s lilahagymával. Majd ezt követi egy fenséges pontyhalászlé. Utána saláták sültekkel. Végül a desszert! Gesztenyepüré és somlói galuska…

“S” úr velem szemben ül. Kérdően vizslatja “I” asszonyt, majd rám fókuszál:

– Iván úr! Én két éve élek az USA-ban, “I” asszonynak hála; mindenben a segítségemre volt, hogy ott lehessek. Itthon egy politikusnak dolgoztam, s jól is ment a sorom, amíg szinte mindenemet el nem vették. Kis híján kicsináltak! A reklámiparban maradt némi érdekeltségem…

Jani rám pislog, és közbeszól:

– Mondhatom, Papa?

Hirtelen nem tudom, hogy mire gondol, csak lazán bólintok. Erre Jani “S” úrra néz, s mondja:

– Már nagy vonalakban tájékoztattam a jelenlevőket, hogy Ivánnak jó kormányközi kapcsolatai vannak Szlovéniában. Ha tudnának klienseket, akik szeretnének Európában élni, akkor elintézzük nekik a munkavállalási és tartózkodási engedélyt.

A vendégek sóbálványként tekintenek rám, főleg “S” úr, s kinyögi:

– Komolyan?! Ez a témakör nagyon érdekel engem. Ebben óriási pénz van ám, Iván úr!

Mosolygok:

– Tudom.

“S” úr folytatja:

– Eddig honnan és mennyi embert vittek be Szlovéniába?

Komoly ábrázattal szólok:

– Még egyet sem, nemrég fejeztük be a bevándorlási hivatallal az együttműködési feltételek kidolgozását.

“I” asszony halkan mondja:

– Én az amerikai elnök miatt nem támogathatom ezt az üzletet, de ne hagyjanak ki belőle! Majd “S” úr rendezi velem a járandóságomat!

“S” úr kajánul nevet, akár a nyitott szájú krokodil:

– Úgy lesz, kedves hölgyem.

Majd felém fordulva folytatja:

– Kaphatnék e-mailben angolul leírást a szlovén üzlet feltételeiről?

– Természetesen; átküldöm. Nem akartam ezzel terhelni…

“S” úr lazán leint, mintha ezeréves cimbik lennénk:

– Ez a legtutibb üzlet! Majd meglátod! Uh, bocsi. Tegeződjünk, srácok, ha lehet ezt kérnem az idősebb jogán?!

Nevetek, látva “S” úr szemeiben a ravasz, szürkéskék árnyalatok között a USA dollár jeleit:

– Semmi gond, kérlek alássan…

Míg a többiek a desszerttel nyammognak, kimegyek a teraszra bagózni. Mélyen leszívom az első slukkot, majd „X.” barátomat hívom telefonon:

– Szia, Papa!

– Szia, Ványa! Vendégek?

Nevetek, mivel „X.” barátommal mi az „orosz vonalon” vagyunk, de ezt az amerikai kapcsolatot mégis tőlük kaptam:

– Minden rendben, mondd meg a Petyának. A hölgy magával hozott valami biboldót; az rágerjedt a szlovén melómra. Ellenőrizzétek le ezt az “S” urat! Úgy érzem, hogy nem „tiszta”. De nem akarok előítélkezni.

– Meglesz, Ványa. Légy nyugodt! Itt semmi extra. Megyek a minisztériumba az orosz góréknak tolmácskodni.

Nevetek:

– Az erőmű projekt…

„X.” izgatottan:

– Ja, de államtitok. Ne kérdezz semmit…

Nevetve szólok közbe:

– Barátom! Ezt pont úgy mondod, mintha eddig is bármi érdekelt volna engem ezzel kapcsolatban…

„X.” Is nevet:

– Jól van, na! Ölellek, barátom…

Bontjuk a vonalat. Visszaindulok az étterembe, de a bejáratnál szembetalálkozom a többiekkel.

“I” asszony mosolyog:

– Iván úr! Ez a mai találkozó meg sem történt! Na jöjjön, “S” úr készít rólunk egy közös fotót a tóparton!

“S” úrnak nem tetszik a fényképész „beosztás”, de csak duzzogva nyel egy nagyot. Menet közben kezembe nyomja a névkártyáját:

– A fotózás után mi indulunk Pestre, mert a magyar elnök amerikai látogatását szervezzük. Az e-mailt ne felejtsd el, hogy minél gyorsabban dolgozhassak a szlovén üzleten!

Bólintok:

– Rendben.

“S” úr “I” asszonyra néz, úgy kérdezi tőlem:

– A kajaszámlát fizessem?

Leintem:

– A barátom vendégei voltunk.

– Köszi. Na most már hadd fotózzak!

Jánossal közrefogjuk a hölgyet. A tavacska előtt pózolunk, mint a jóllakott napközisek, kik mindent értenek a világ nagy dolgairól. Holott sehol semmi, s a legjobb ügyvéd a hallgatás…

α≈≈≈≈≈≈∞≈≈≈≈≈≈Ω