Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Úton a túlsó féltekére

Itt ülök Botany Bay-ben

Az ősök

Fekete Ausztrália

Fegyencsziget – használaton kívül

A szakszervezetek világa

Lóversenyekről és versenylovakról

Szén a tenger alatt

Érdekességek a cápákról és egyéb, részben Özönvíz előtti állatokról

A szent bárány imádása

Az olajpala földjére utazunk

Egy Lenin-idézet margójára

A „Bodyline” veszedelmei

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Egon Erwin Kisch

ÍME AUSZTRÁLIA!

fordította:
Ballenegger Henrik

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-296-2 EPUB
ISBN 978-963-678-297-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Landung in Australien

első kiadás: 1937.
az elektronikus változat az 1948. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Arthur Streeton (1867–1943) Sydney Port
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Úton a túlsó féltekére

Királygyilkosság történt. II. Sándort, Szerbia királyát tegnapelőtt, amikor vendégként Franciaországba érkezett, Marseille-ban lelőtték. De nemcsak őt; Barthou, a francia külügyminiszter, aki a király mellett ült a kocsiban, szintén halálát lelte ez alkalommal.

A merénylőt összekaszabolták. Zsebében csehszlovák útlevelet találtak. Bűntársai, akik vele egy szállodában laktak, szintén csehszlovák útlevelet mutattak föl.

Széleskörű razzia indult meg a csehszlovák és jugoszláv állampolgárok ellen; Marseille-ban 418 hasonló állampolgárságú egyént állított elő a rendőrség, Párizsban 300-nál is többet. A francia vasútvonalak határállomásai, az összes kikötők őrizet alatt állnak...

Az izgalom magasan lángol az egész világon, különösen Franciaországban, legfőképpen azonban Marseille-ban. A tett színhelyét állandóan valóságos tábor veszi körül; az embergyűrű közepén életveszélyes tolongás, a hátul állók lábujjhegyre állnak, hogy a vértócsa nyomait láthassák: királyvért, minisztervért, merénylővért...

Az „Action Française” és más hasonló fasiszta alakulatok falragaszai lángot okádva üvöltik, hogy az idegenek a bűnösök, ők, Franciaország nem szívesen látott vendégei gyilkolják meg orvul a szívesen látott vendégeket; le a vörös hazaárulókkal, Moszkva ügynökeivel, ki az idegenekkel.

Az antifasiszták falragaszai válaszolnak: a király kocsiját nem őrizték, így maradt őrizet nélkül három évvel ezelőtt a köztársasági elnök kocsija is. Akkor a bolsevistákat vádolták, hogy ők ölték meg Doumer-t. Az a tény, hogy a tettes fehérgárdista volt, és hogy tettével Franciaországon akart bosszút állni, mert az nem volt hajlandó a vörös Oroszország ellen háborút viselni, semmiképp sem tartóztatta föl a baloldaliak ellen megindított terrorhullámot. Most is ugyanaz történik.

Mindenütt vitatkozó és hangosan civakodó csoportok verődnek össze, a rendőrség által megszállott házak előtt sűrű tömegek várakoznak.

E fékét vesztett, gyanakvó Marseille-en egy ember halad keresztül, hangulata erősen nyomott; a vasúti állomásról a P. and O. tengerhajózási vállalat kikötőpartja felé tart, a mai napon el akarja hagyni Franciaországot és zsebében csehszlovák útlevél van; nem monarchista, és nem is fasiszta: éppen ellenkezőleg. Fölveszik-e a hajóra, így füstölög magában, vajon fölveszik-e?

Hát fölveszik. A hajónak éjfélkor kellene kifutnia a tengerre. De, természetesen, ez csak a menetrendben van így. A valóságban, amikor a tartóköteleket megoldják, még a legbabonásabb utasok is alszanak és nem veszik észre, hogy a hónap tizenharmadik napján indultak útnak... szombaton, 1934 október 13-án, nem éjfélkor, hanem hajnali öt órakor.

A csehszlovák útlevéllel rendelkező embernek ez tökéletesen mindegy; csak annak örül, hogy csendesen kiúszhat Európából. Annak örül, hogy jó ideig nem kell attól félnie, hogy újabb veszélyzónába kerül.

Távol áll tőlünk az a szándék, hogy olvasóinkat tévútra vezessük. Ezért haladéktalanul meg is mondjuk, hogy emberünknek semmi köze sincs a király és a miniszter ellen elkövetett merénylethez.

Mindamellett egy kissé többet kell foglalkoznunk emberünkkel, mintsem az akár nekünk, akár neki kellemes volna. A „nekünk” elnevezésen e könyv szerzőjét kell érteni, „emberünk” pedig a könyv hőse. „Hőse”, - ez az a szó, amelyet szívesen mellőznénk, annak ellenére is, hogy mi ezt a szót nem a megszokott „hősi” értelemben használjuk, hanem csupán „irodalmi személyt” jelölünk vele. Mi azt az embert, akivel foglalkozni fogunk, semmi szín alatt sem akarjuk hősként szerepeltetni, viszont, adott esetekben - bármennyire könnyebbségünkre esnék is - nem mutathatjuk annak ellenkezőjeként sem. Mert személye közel áll hozzánk: honfitársak vagyunk, közösek az eszméink és még sok kapcsolat fűz bennünket egymáshoz; szolidárisak vagyunk vele és tökéletesen azonosítjuk magunkat az ő személyével.

Emberünknek is - amint fentebb már említettem - szintén kellemetlen, ha személyét előtérbe helyezik. Ha neki kellene az egyelőre még előtte álló kalandokat az alábbiakban megírnia, éppen olyan nehezen fohászkodna hozzá, mint ahogy mi azt most tesszük.

Nos, most már a „Strathaird”-en van, egy 22.500 tonnás Electric Liner-en. A hajó tekintélyes nagyságú; ha nagyobb volna, át sem tudna haladni a Szuezi-csatornán. - Mit jelent a „Strathaird” név? - kérdezi emberünk egyik kabintársától. Az illető véletlenül skót (a véletlen nem is olyan meglepő, mert az utasok legnagyobb része skót, ír vagy angol) és fölvilágosítja, hogy Strathaird Skócia egyik vidékének a neve, egy másik vidékét pedig Strathnaver-nek hívják, és ennek a nevét viseli a „Strathaird” testvérhajója is. Strathnaverben, csakúgy, mint Strathaird-ben még most is a gael nyelvet beszélik, amely a keltának egyik válfaja, de nem azonos azzal, amit Írországban beszélnek; az ő nyelvük a skót-gael...

- Valóban érdekes, mondja emberünk, ámbár őt a kelta nyelv számos válfajai közül egyik sem érdekli közelebbről.

Mi azonban erre a kezeinket dörzsöljük... Várj csak, fiatalember, fogsz te még a skót-gael nyelv iránt érdeklődni! De nem akarunk a bekövetkezendő eseményeknek elébe vágni és az olvasónak sem akarunk titkokat elárulni, de emberünknek sem, aki most unottan mondja szomszédjának: Ez valóban érdekes.

Messzi világ felé veszi útját a „Strathaird”, a földgömb délkeleti tájai felé. Ennek megfelelően a „Strathaird” le is fogja játszani minden lemezét, hogy ausztriai szólással éljünk, és az utasok, akik járatosak a világkörüli utazás művészetében, élni is fognak a szórakozás minden lehetőségével, amit a hajó számukra nyújt.

Ki is veszik részüket a gyönyörökből. Úgy fekszenek bele az asztaliteniszbe, mintha otthon sem csinálnának semmi egyebet, mérkőzésre készülnek, sportbizottságot választanak, szakértőén lendítik a golfütőket, tíz méter távolságból a célba hajítják a kötélkarikákat (deck-coyts), hibátlanul ismerik az összes whiskyfajtákat és vödörszám zúdítják magukra az édesvizet a kádban vett sósfürdő után. Este pedig táncolnak. Minden tánc után a szmokingos urak kézen fogva egymást, mindig ugyanarra a melódiára körtáncot lejtenek a belső körben táncoló, estélyiruhás hölgyek körül, mindaddig, míg a csinnadratta föl nem hagy; erre mindnyájan megállnak és most minden szmokingosnak a vele szemben álló estélyiruhással kell folytatnia a táncot.

A beszélgetés tárgya: Bombay, Kalkutta, Peschawar, Lahore vagy Ceylon. Közös ismerőseik vannak ott, kikérdezik egymást és kicserélik legújabb értesüléseiket. A véletlenadta ismerősökről kiderül, hogy honfitársak, ugyanabból az angol grófságból valók, és most derül ki az is, hogy Indiának ugyanabban a kerületében állomásoztak, anélkül, hogy erről tudomásuk lett volna. Most végre megismerkednek egymással: micsoda fordulat Isten rendeléséből, amint a költő mondja, „let’s have a drink” - „erre aztán iszunk egyet!”

Még a hajón utazó görög suszter is, aki csak görögül beszél és csak a görög betűt ismeri, következésképpen egy árva angol szót sem tud elolvasni, még ő is angol állampolgár, annál a körülménynél fogva, hogy Málta szigetén született. Különben is mindössze csak négy idegen állampolgár van a hajón, emberünket nem számítva, négy olasz, a Shuffle board (korongdobás) nagymesterei; egyikük hébe-korba fekete inget visel.

Emberünk semmiféle kapcsolatban sincs az angol állampolgárokkal, sohasem derül ki egyikükkel vagy másikukkal folytatott beszélgetéséből, hogy honfitársak volnának, vagy hogy ugyanabban a grófságban látták volna meg a napvilágot; közös ismerőseik sincsenek sem Pandzsábban, sem Bombay-ben, éppoly kevéssé mint Haiderabadban vagy Kalkuttában; ezenfelül a fedélzeti teniszben is szánalomraméltó kezdő, csakúgy mint a shuffle board-ben, a hajó-golfban és a krikettben is; whiskyt sem iszik, mert nincs pénze és shocking, - még szmokingja sincsen; röviden szólva: kívül áll a társadalmon.

Csak a gyerekek vannak vele jóbarátságban, és pedig azért, mert csudajó kunsztokkal mulattatja őket; ötéves kis barátja lép hozzá: Kérlek, mesélj valamit a szerb király haláláról. - Miről? Hogy jutottál erre a gondolatra? - Amikor az előbb elmentél mellettünk, Papa azt mondta a Mamámnak, ez biztosan tudna egyet-mást mesélni a szerb király haláláról.

Útitársainak róla alkotott véleménye nem nagyon érdekli emberünket; boldog, hogy a hajón lehet, és hogy Ausztráliába utazhat. (Utazásának ugyanis ez a célja.)

Egyelőre még nagyon is messze van a céljától. A „Strathaird” a Bonifaccio szorosban hajózik; jobbra Szardínia, balra Korzika terül el. A szoros közepén mintha valamilyen füstölgő sátor állná el az utat. Közelebb érve, rájönnek az utasok, hogy a sátor a valóságban füstölgő hegycsúcs, amely közvetlenül a habokból emelkedik ki; a Stromboli az, amely kedélyesen, pöfögi most füstjét a bámészkodó utasok arcába. A szildák között a szelek és a tűz istenei működnek. Modern nyelven az „Aeolus & Vulkán” cég, de már régóta nem versenyképesek a piacon; a jelenkor bármelyik nagyobb arányú fegyverkezési üzemének egyetlen csarnokában el lehetne helyezni akár az egész Strombolit, és a modern mérgesgázkészülékek és lángszórók az Aeolus-féle fújtatók szeleit egy pillanat alatt szertefújnák. De azért a kémény még mindig füstöl, és az utasok lefényképezik a lemaradt fegyverkovácsot.

Ezalatt balkéz felől elhagyjuk a Lipari-szigeteket, amelyek senkit sem érdekelnek; Mussolini tíz év óta ott tartja fogságban Olaszország szocialistáit és antifasisztáit.

*

Négy nappal ezelőtt emberünk Északfranciaországnak egy eldugott kis fészkében üldögélt, az októberi hidegben, és a tizennyolcadik századról írt éppen valamit, amikor Henri Barbusse-tól táviratot kapott, ha teheti, jöjjön azonnal Párizsba. Párizsban megkérdezték emberünktől, hajlandó volna-e, mint a Háború- és Fasisztaellenes Világszövetség kiküldötte a Melbourne-i Háborúellenes Kongresszusra utazni?

- Mikor?

- Holnap este Marseille-be, holnapután Marseille-ből Ausztráliába; de Melbourne-ig már nem mehet hajón, mert ezen az úton későn érkeznék meg a Kongresszusra. Fremantle-ból, az első ausztráliai kikötőből, vonaton fog Melbourne-be utazni, ez 12 angol fontba kerül, a hajójegy - turistaosztályon, térti jeggyel - körülbelül 80 font. Az útiköltséget az ausztráliaiak távirati úton megküldték, persze...

- Persze?

- Persze Angliába küldték a kábelt, mert így olcsóbb, és London majd elszámolja velünk. Addig is nekünk kell az összeget előlegeznünk.

- Módjukban van-e előlegezni?

- Meg kell tennünk, hisz az ausztráliaiak megküldték az összeget. Holnap megkapja tőlünk a pénzt.

- Igen, de...

- De? Mit jelent ez a „de”? Talán nem akar elutazni? Mi azt hittük, hogy lelkesedni fog a dologért.

- A lelkesedésben nincsen semmi hiba. De egy bibije van a dolognak: Angliából ki vagyok utasítva.

- Be van ez vezetve útlevelébe?

- Benne volt. De most új útlevelem van.

- Akkor hát nincsen semmi baj. Nyugodtan utazhat.

- Ne kérdezzem meg előzőleg az angol konzulátuson, hogy nincsenek-e nehézségek? Semmi értelme sem volna annak, hogy beutazzam a félvilágot és végül is megtagadják a partraszállást.

- Majd partra fog szállni.

- Nem volna-e biztonságosabb, ha egy minden gyanún felülálló egyént küldenének ki a Kongresszusra?

- Badarság! Akárkit lefoghatnak. Különben is, a háború és fasizmus elleni kongresszusok kiküldöttjeit mindig lefogják. Erről az illető országokban székelő Hitler-diplomaták mindig gondoskodnak.

- Így hát engem duplán is lefognak?

- Lehetséges. De maga be fog jutni.

- Adja Isten, hogy ne kelljen csalódniuk.

- Rendben van. És most menjen el Cook-hoz.

Az utazási irodában nem tudták megmondani, hogy van-e még hely a „Strathaird”-en, - százéves évforduló Melbourne-ben, hiszen tudja.

Hogyne tudná, válaszolja emberünk, természetesen, of course, naturellement, éppen ezért akar Ausztráliába utazni, a százéves évforduló ünnepségeire.

Cook erre Marseille-ba telefonál, igen, egyetlen szabad hely van még, egy négyszemélyes kabinban. A menettérti jegy ára 78 font. - Tartsuk fenn a helyet?

- Igen.

- Azonnal fizetendő.

Merő véletlenségből, emberünknél nincs annyi pénz.

- Előleget is elfogadunk.

Merő véletlenségből, emberünknél semmi pénz sincsen. Nem várhatnának holnapig?

- Minden felelősség nélkül.

Emberünk még aziránt érdeklődik, szükséges-e beutazási vízumot beszerezni? Nem, hangzik a válasz, menettérti jeggyel rendelkező csehszlovák állampolgároktól nem követelnek vízumot.

Ezek szerint most már nem hiányzik semmi más, csak a viteldíj. 175 frank Marseille-ig, 78 font Ausztrália nyugati csúcsáig, és 12 font ettől a ponttól Melbourne-ig. No meg egy kis útravaló is kell, hisz maga az odautazás öt hétig tart, - és ha az ember, mint menettérti jeggyel utazó utas, a hajóhoz van kötve, akkor visszautazása nem öt, hanem tíz hetet vesz igénybe: a hajó ugyanis Ausztrália partjáról nem fordul rögtön vissza, hanem előbb Új-Zélandig vitorlázik. Utasunk gondosan áttanulmányozza a menetrendet: a „Strathaird” csak a következő év január negyedikéjén fut be ismét Marseille-be.

Emberünk pontosan 22 francia frankkal és 25 centimes-mal rendelkezik. Világos, hogy ez nem elegendő a félvilág körű- utazásához. De holnap megkapja a pénzt.

A „holnap” szerencsétlen nap. Gyilkosság, királygyilkosság, minisztergyilkosság, ordítják az újságok címlapjai, gyilkosság, gyilkosság, hallatszik mindenfelé. Ki az idegenekkel!

Emberünknek, mielőtt másnap a szállodát elhagyná, két fölötte kíváncsi látogatóját kell szóval tartania arról, hogy miért él Franciaországban, hogy áll csehszlovák állampolgárságával, vannak-e jugoszláv, vagy más, hasonlóan gyanús ismerősei. Nem, ilyenekét nem ismer; végre azután szabadon távozhat. Párizsra különben rászakadt a pokol: házkutatások, politikai emigránsok összefogdosása, letartóztatások, diplomáciai közbelépések és ehhez hasonlók.

A Bizottság helyiségében megtudja, hogy az utazási költségnek csak egy részét tudták eddig fölhajtani, csak annyit, amennyiből a Párizstól Marseille-ig szóló vasúti jegy és a hajóút költségei futják, de az Ausztráliát átszelő vasútra már nem jut belőle... - De azt ma este elhozza magának Ulrich barátunk.

Cooknál tudja meg emberünk, hogy mégis csak szükség van vízumra. - Hallatlan! - tör ki belőle a fölháborodás, - hát tegnap még nem volt erről tudomásuk? Olyan lármát csap, hogy végre telefonálnak az angol főkonzulátusra: Halló, itt Cook, egy gentleman van itt, aki téves információnk következtében nem kért angol vízumot Ausztráliába; szíveskedjenek azt részére haladéktalanul kiállítani, ma este utazik a Centenary-re.

A főkonzulnak megvan a feketelistája - emberünk jól ismeri ezt a listát - ott fekszik az íróasztal baloldalán. - ön az a gentleman, akiről a Cook-iroda szólt nekünk? - mondja, miközben pecsétet üt az útlevélbe.

British Passport Control

Paris

Date: II. 10. 1934, Nr. 51853

Visa for Australia

Sign: C. E. Collinson

Good for any numbers of journeys

within twelve months from date hereof.

Temporary visitor.

Még egy út a Földrajzi Társaság könyvtárába és onnan vissza, könyvekkel megrakott útitáskával. Amíg emberünk távol lesz Franciaországtól, sehol sem fog Ausztráliáról szóló műveket beszerezhetni.

Este, a Gare de Lyonon. Ulrich barátunk még nincs itt a pénzzel. Szerencsére, valaki mégis eljött, aki 1000 frankot kölcsönözhet, ami elég lesz a Fremantle - Melbourne-i útra.

Ulrich barátunk sehol sem látható, és emberünk végül is kijelenti: Pedig máskülönben olyan megbízható ember. Ez az első eset, hogy benn hagy a csávában.

Ulrich barátunk pedig ott volt: nem tudta, hogy két vonat indul, majdnem egyidőben, Marseille felé és a másik beszállónál várakozott; másnap tehát azt jelentette a Bizottságnak, hogy a kiküldött nem utazott el. - Pedig máskülönben olyan megbízható ember. Ez az első eset, hogy csávában hagyott bennünket.

Ulrich barátunk hamarosan rá fog jönni, hogy tévedés áldozata lett. Emberünk azonban még jó sokáig nem fog arról tudomást szerezni.

*

Minthogy utolsóként érkezett a hajóra, emberünk neve nem szerepel az utaslistán. A többieknek, akik megteremtik a hajó mozgalmas társaséletét, a nevét nyomtatásban adják ki, közölve származásukat és megjelölve utazásuk célját is. Az említett mozgalmas társasélet minden reggel a fürdőteremben lévő borotválkozó- és kádfülkék megrohamozásával veszi kezdetét.

A hölgyek aszerint suhannak gyorsabb vagy lassúbb ütemben, hogy mit tartanak magukra nézve fontosabbnak: azt, hogy még kendőzetlen arcukat minél kevesebben, vagy azt, hogy nyersselyem kimonójukat minél többen lássák. A breakfasten való megjelenésnél már más szempontok vezetik őket az öltözék megválasztásában: akinek szőrös vagy vastag a lába, előnybe helyezi a testhez simuló strandnadrágot. Azok a hölgyek, akik az ugrókötél sportjának hódolnak, ezt vagy azért teszik, hogy kecses mozdulataikat bámultassák, vagy egész egyszerűen azért, hogy lefogyjanak; a szolid hölgyek jumpereket kötnek, vagy selyemhímzésükön öltögetnek. Buzgó keresztrejtvényfejtők is vannak és ha valaki, ceruzával a kezében, emberünk felé közeledik, máris kész a válasszal: Heine, még mielőtt a kérdés elhangzott volna: melyik német költő neve áll öt betűből. Tiszteletreméltó hölgyek és urak szakadatlanul az utasnévsort böngészik, annak ellenére, hogy az utaslistán csak az az egy érdekes, hogy mi érdekeset lehet azon találni. De talán csak az irigység szól emberünk szavából, - hogy neve, mivel utolsónak érkezett, nem került rá az utaslistára.

Az Appennin-félsziget csizmájának csúcsa fényesen ragyog és Szicília futball-labdája, amelybe belerúg, sima krómszínben veri vissza a nap sugarait. A láb és a labda között suhan át a hajó, mint Scylla és Kharübdisz között; igaz, hogy a hasonlat már kissé elcsépelt, de itt valóban a helyén van, mert valamikor itt lakott egymással szemben a két szörnyeteg: Scylla és Kharübdisz.

Vasárnap este a társaság kegyes kardalokat énekel. „Pompás”, kiáltanak föl a hölgyek elragadtatva, amikor a lelkész bejelenti, hogy milyen dalra fognak rázendíteni, közben pedig a jazz-band ütemeire rángatóznak, amelynek hangjai az első osztály termeiből a rádió hullámain az ájtatosság helyéig is elhatolnak. A hölgyek a különböző napszakok szerint kaméleon-szerű átalakuláson mennek keresztül: az istentiszteletre illedelmesen felöltözködnek, napközben lebegő pongyolában, fürdő- kosztűmben vagy nadrágban mutatkoznak, este pedig a szemérmes, hosszú estélyiruha még a bokákat is befödi, amelyeket máskülönben mindenki már a pihék színéről fölismer.

A hajó 1204 utast visz, közöttük Bombay hercegérsekét, Madrasz lordérsekét, sok Indiába utazó apácát és néhány magasrangú katonatisztet is. Illetlenség volna azt gondolni, hogy ezek az utasok a turistaosztályon utaznak. (Az apácák éppenséggel nem.) A hajó személyzete 400 főből áll. A tisztek és a matrózok angolok, úgyszintén angolok a stewardok és az inasok is, ezek tizenhat-tizennyolcéves válogatottan csinos legények, akik fehér glaszékesztyűiket vállzsinórjuk alá csúsztatva, vállrojtként viselik. Hihetetlenül elcsigázott indusok, fejükön a „pugree”-vel, ezzel a fej köré csavart turbánszerű dobozzal, derekuk körül lila gyolcsövvel, megszakítás nélkül mossák és sikálják a fedélzetet, természetesen mezítláb.

A rádióhírek egymásután jelentik: Poincaré meghalt... a horvátok Sándor király ravatalánál föladták ellenzéki magatartásukat... a protestáns egyház állást foglalt Müller birodalmi érsek ellen...

A „Strathaird” Port Said kikötőpartjához simul. Port Said: három világrész találkozóhelye: koldulás, gyermekprostitúció, kőrisbogárkivonat és más, Európában tiltott izgatószerekkel űzött kereskedelem és pénzhamisítók és szemfényvesztők. A „Strathaird” a Szuezi-csatornán át végérvényesen hátat fordít Európának.

A következő megálló: Port Sudan. Ez már hamisítatlan fekete Afrika, annak ellenére, hogy a parton modern raktárházakat látunk és mindenfelé angol katonákat, akiknek száma az utóbbi időkben állandóan növekszik, mert az angolok Mussolini Abesszínia elleni támadásától tartanak. A Vörös-tengert találóan nevezik „folyékony Balkán”-nak: Olim ideje óta állandóan lobog a harci tűz e tájakon. Vörös tengerifű úszkál a vizében, erről nyerte a nevét is, nem pedig a vérről, amely oly gyakran áztatta partjait.

Délután gyermekünnepély a fedélzeten. A jelmezbe bújtatott kicsikék félénken és riadt tekintettel tipegik el a lengyelkét. A legeredetibb jelmezre kitűzött díjat egy kékzubbonyos ifjonc nyeri meg, akinek szándékosan összeszabdalt jelmeze tele van tűzdelve üres gyufásdobozokkal és elhasznált gyufaszálakkal, amelyekkel már nem lehet tüzet csiholni hiába dörzsöli az ember. (Angolul: to strike.) A legényke nyakán a következő fölirat fityeg: „Angol munkás. Többé nem »strike«-ol!” Hát nem joggal érdemelte-e meg ezért az ígéretes föliratért az első díjat?

Adenben nincsen árnyék, nincsen víz, nincsenek növények és nincsenek színek sem; mintha Káin sírköveként helyezték volna e várost egy vulkán torkába. Hőfolyamok zúdulnak le a város utcáiból a tenger hullámaira, forróvá tüzesítve a víz hűvös leheletét. Tapadó a meleg a „Strathaird” sétafedélzetén is, de itt lent, négyemeletnyi mélységben, ahol az utasok a kabinokban négyesével zsúfolódnak össze, a hőség egyszerűen kibírhatatlan. Ezért ődöngenek a turisták, kis vánkossal a hónuk alatt, a hajó felsőbb régióiban; megkísérlik az alvást a fedélzeti fekvőszékeken, vagy akár a dohányzó parkettjén, de nem sok eredménnyel. Az ember teste nem tűr takarót, még a könnyű vászonlepedőt sem.

Még a fürdőruha is, amelyben nappal járkálunk, olyan mintha szőrmebunda volna rajtunk. De azért nem kevésbé izzasztó az a kérdés sem, hogy mit vegyen föl az ember a felnőttek jelmezbáljára. Egy idős hölgy orosz nemzeti viseletét ölt, tincsekbe font haján menyasszonyi korona tornyosodik és gyöngyfüzér gyűrűzi körül áramvonalas keblét; tekintélyes súlyt cipel magán, de hiába, izzadság nélkül nincs díj, és meg is kapja azt, mialatt a zenekar a Volga-dal ütemeit sóhajtja.

De a hőség ezenfelül a szerelmi megnyilatkozásokat sem képes megbénítani. „Nem óhajtana egy kicsit a Délkeresztjének csillagaiban gyönyörködni?” - így hangzik a formula, amellyel a gentleman kiszemelt partnernőjét egy erre a célra alkalmas hely kiválasztására fölhívja; azután pedig szíve hölgyét a kutyafedélzetre, vagy a mosókonyhába vezeti, ahol még sötétebb van, és ahonnan egyáltalában nem lehet a Délkeresztjét látni. De mit tesz ez; Dante se látta sohasem ezt a csillagképet, mégis megénekli, hogy annak a fénye világította meg útját a poklok éjéből a tisztítótűz felé:

Én jobbfelé, e másik sarki tájra
figyeltem: itt négy csillag fénye játszott:
nem látta más még, mint Ádám s a párja.
Sugáruknak az ég örülni látszott.
Ó, milyen özvegy Északunk vidéke,
mert ehhez mérhetőt sohase látsz ott!

Vigasztalódj meg olvasó, te az özvegy Észak vidékének lakója, bár a Délkeresztje felséges látvány, de semmivel sem felségesebb, mint a föléd boruló mennybolt fényei.

Aden és Bombay között sehol sem köt ki a hajó. Akik Indiába utaznak, már most készülődnek, vasalnak, csomagolnak és kérdőíveket töltenek ki. Akik tovább utaznak, Óceániába, lekicsinylő mosollyal szemlélik ezeket az előkészületeket. Az Indiába utazókat már kezdetben „hétvégi” utasoknak keresztelték el.

Az utasoknak több mint kétharmada kiszáll Bombay-ben; a színes legénységet fölváltják, más indusok lépnek nyomaikba. A továbbutazók egy napot, nem, csak egy félnapot, még kevesebbet: csak kilenc órát tölthetnek a szárazon. De a hosszú nappalok megengedik, hogy késő estéig fényképezhessenek, és így bizonyítékokat vihessenek haza, amelyek alapján Indiáról és népéről egész életen keresztül értekezhetnek,

Bombay-t elhagyva, a hajó más jelleget ölt. Nincsenek már toalett-változtató hölgyek, nincsenek „Salaray-Lord”-ok, nincs több szmoking.

Az új utasok, többnyire ausztráliaiak, fesztelenül mozognak, még fesztelenebbül fejezik ki magukat, minduntalan teát isznak, még vacsorára is, nagyon szívesek és barátságosak. Ijesztő óriások egy csapata ausztráliai pónilovakat hozott az indiai hadsereg számára, ahol a lovacskák meg fogják tanulni, hogyan kell pólót játszani és ágyukat vonszolni. Póni nélkül és penny nélkül térnek vissza hazájukba ezek az emberek, és akik még nem hagyták egész bérüket a Kalkutta-i csapszékekben, most isszák el azt a dohányzó bárjában.

Az utasok fesztelenül járkálnak ujjatlan ingjeikben, nadrágtartóval, vagy a nélkül. Azokban a ritkább esetekben, amikor kabátot húznak, ezek az „Anzacs” felírással ékeskednek. Az „Anzac” szó az „Australian and New Zeeland Army Corps” rövidítése; az „Anzac”-ok a világháború alatt Gallipoliban, később pedig Waipers-ben harcoltak.

De mit is jelent ez a „Waipers”? Waipers Belgiumban van, felelik a kérdezettek, Waipers-ben zajlottak le a legnagyobb csaták. Waipers? mormogja még éjjel is emberünk a kabinjában, Waipers? és ettől el sem tud aludni. Nem jön rá, hogy e furcsa néven Ypern-t, franciául Yprcs-t kell érteni, az angolok Waipers-nek ejtik.

Az ausztrálokon és a négy olaszon kívül, még vagy húsz sötétbőrű utasa van a hajónak, Ceylonból való tamilok. Félénken bújnak össze és félénken húzódnak félre a többi utastól. Október végéig dolgoztak az indiai szárazföldön, ezalatt pedig indusok szedték a tealeveleket Ceylonban, mert mindenütt úgy van, hogy az idegeneket könnyebben lehet kizsákmányolni, mint a bennszülötteket.

Emberünk az írószobában ül, hogy a kongresszus elé terjesztendő jelentését előkészítse, hogy előadja - a királyságban dívó angolsággal - a háború és a fasizmus problémáit, azokkal az angol szavakkal, amelyekkel rendelkezik. Kifejezéseinek szűk köre lehangolja. Szívesen egészítené ki angol szókincsét, de most csak ausztráliai angolt hall maga körül, amelyből a következőket tanulja meg: minden főnév, minden ige és minden jelző elé a „bloody” szót biggyesztik, a széket aluszékony fattyúnak, és a rosszminőségű sört jóravaló tehénnek (a fair cow) szokás nevezni, bár minden angol igazi Englishman, a valódi ausztráliai mégis „dinky-die-Aussie”-nek nevezi magát, ami az ő nyelvükön tősgyökeres ausztráliait jelent.

Minden beszélgetést a Goodo szóval fejeznek be.

Szókincsének jelentősebb gyarapodása nélkül, következésképpen anélkül, hogy írói becsvágya kielégülést nyert volna, lát hozzá emberünk jelentésének összeállításához. Különben is - gondolja - csak fölösleges munkát végez, a kikötői hatóságok kéziratát valószínűleg el fogják kobozni, és annak szerzőjét valamelyik államfő megsértésének vádjával fogják illetni. Ezért kéziratában a véres „bloke”-t csak nevének kezdőbetűivel jelzi, később még a H betűt (Hitler) is kihúzza, és X-szel helyettesíti. De hát kit is tudna ezzel félrevezetni? A véres „bloke” alatt mindenki csak H-t értheti.

India háromszögének oldalán siklik tova a hajó. Este tíz óra tájban, a felszolgálás és a tisztogatás után, a dining-steward-ok (felszolgáló pincérek), bármily fáradtak, és bármily keveset látnak is a sötétben a partokból, a hátsófedélzeten gyűlnek össze, és onnan vetik tekintetüket - mint kikötőkötelet - hazájuk sötét földjére.

Emberünk egyikükkel beszédbe elegyedik, egy tisztahomlokú legénnyel. Előbb aggódó szemmel néz maga körül, - bár állampolgársága és anyanyelve portugál és katolikus vallású, ne kaphassák rajta azon, hogy szólni merészel egy európaihoz. Hangja suttogóvá halkul - Nincs véletlenségből valamilyen portugál könyve? úgy szeretek olvasni. A missziósiskolába járt, - meséli - milyen szívesen tanult volna tovább, de nem volt pénze: nagy az éhség Goában. - Nem is hiszi, milyen nagy az éhség Goában.

Hogyne hinném, kedves steward, éhség mindenütt van ezen a világon; milyen nyomort láttunk, csak egy hete is, Bombay utcáin. - Valóban így is van, mondja a Goa-beli, valóban, de mi keresztények vagyunk, és nem volna szabad éhséget szenvednünk, mint a hinduknak. És büszkén mutat egy kockaformájú hegyre: „A mögött van eltemetve xavéri Szent Ferenc, az én védőszentem.”

Mivel emberünk többet is szeretne hallani a szent sírjáról, az indiai keresztény fiú szomorú ábrázattal közli vele, hogy a szentből már nem sok van meg, a tengerjáró hajók keresztényei mind magukkal visznek valamit a szent maradványokból.

Hát milyen lehet itt az élők élete, azoké, akik nem is szentek?

Goa ifjú gyermeke előre hajolva, mereven szegezi szemeit hazájának partjára, ahonnan mindent elvittek, még védőszentjének földi maradványait is.

Kettős hajnalfény sugarainál - az egyik magából a tengerből tör elő - tűnnek föl a malabár partok. Ugyancsak két nap sugara öntötte el hajdan a tájat és a vizeket, amikor az indusok először láttak fehérbőrű embert megjelenni partjaikon.

A fehér emberek főnökét Vasco da Gamának hívták. 1498-at írtak az úr születése után, amikor a szelek őt a Jóreménység fokától ide sodorták; Kalkuttában kötött ki, ahol a bennszülöttek barátságosan fogadták; végül ajándékokkal megrakodva távozott e partokról. Ezért azután vissza is jött, hogy leigázza és rabságba döntse egykori vendéglátóit.

A „Strathaird” még mindig párhuzamosan halad a nagy háromszög egyik oldalával. A háromszög területét országhatárok szántják. Egyik államát Cochin-nak hívják és ott az elefantiázis dúl. amely lakóit leírhatatlanul szánalmas szörnyekké püffeszti. Másik állama Travancore, bélyegeit, különösen a négy chuckramosat minden európai bélyeggyűjtő ismeri és nagyra értékeli; de alig ismerik és értékelik négy és félmillió lakóját, akik négyszáz kasztra hullanak szét, nem számítva a fekete zsidókat, akiknek idejövetele bőrük színénél is homályosabb.

Az Aleppi körüli hegyhátak között gyártelepek emelkednek, amelyek kókuszolajat és kókuszgyékényt állítanak elő. De miért is oly magasak a kéményeik? Talán, hogy e gyárak ne füstöljék be a levegőt a sziklás hegyek és a tenger között? Vagy talán az Aleppi gyártelep ura meg akarja mutatni a hajóknak, hogy ő is tudja oly magasra hozatni a kürtőit, mint bármelyik európai gyáros?

A Comorin foknál a „Strathaird” végre eléri az indiai háromszög csúcsát. Ezután Colombo következik, ahol az utas Ceylon szigetének földjére léphet. Végül a hajó áthalad az Egyenlítőn, és ezzel vége is van a földrajznak.

Mielőtt Ausztrália partját elérné, a „Strathaird” sehol sem köt ki többé. Az odautazóknak kikötő-íveket kell kitöltendők, rubrikák oszlopaira kell válaszolniuk, amelyek között fogas kérdések is vannak, többek között ilyenek: az utazás célja, ki tudja-e fizetni az utas a 40 font kikötődíjat, ausztráliai rokonok vagy ismerősök nevei, az utas politikai állásfoglalásának megnevezése és ehhez hasonlók.

Negyven font óvadékot emberünk nem tud lefizetni; de azt reméli, hogy ilyesmit tértijeggyel utazóktól nem is követelnek. Éppoly kevéssé nincsenek ausztráliai rokonai vagy ismerősei sem, de abban bízik, hogy ettől a követelménytől a Melbourne-i századforduló alkalmából eltekintenek.

A Colombo-ban beszerzett újságok egy szót sem írnak a háborúellenes Kongresszusról; emberünk még azt sem tudja, milyen teremben fogják az üléseket megtartani. Mi fog történni, ha elvbarátai nem tudnak arról, hogy egy kongresszusi kiküldött a „Strathaird”-en Fremantle-be érkezik, és onnan vonaton szándékozik Melbourne-be utazni? És mi történik, ha az állomáson nem ismerik majd fel?

Mi, a láthatatlan megfigyelők rögtön válaszolhattunk volna ezekre a kérdésekre: nem fogsz partra szállni Fremantle-ben, következésképpen vasútra sem fogsz szállni Melbourne felé. Más sors vár rád; egyelőre örülj annak, hogy szabadon mozoghatsz. De ne vágjunk az események elébe.

Az utasok fényképezőgépeikkel a baloldali fedélzeten tömörülnek, hogy lekaphassák az „Emden” hulláját. Az „Emden” majdnem annyit jelent az ausztráloknak, mint Gallipoli, vagy „Waipers”, mert cirkálójuk, a „Sidney” vetett véget a német hadihajó garázdálkodásának. Itt fekszik az „Emden”, kimúlásának színhelyén, a déli szélesség 12-ik, és a keleti hosszúság 97-ik foka alatt; még most is láthatók ferde árbocait a kókuszfákkal benőtt partszegélyen. Bár eltökélt szándékunk volt, hogy földrajzról többet nem beszélünk, de ennek a szigetvilágnak, amelynek partjai előtt az „Emden” vívja utolsó küzdelmét az enyészettel, oly romantikus a története, hogy nem tudjuk azt hallgatással mellőzni.

A Keletindiai-Társaságot szolgálta Keeling kapitány, amikor 1608-ban fölfedezte ezt a szigetcsoportot, amelynek a Kókusz-szigetek nevet adta. Ez az elnevezés végzetes tévedésekre adott alkalmat. Kalandorok hada kereste fel e szigeteket és mindnyájan ezzel a kérdéssel fordultak a bennszülöttekhez: „Szíveskedjenek megmondani, hol találhatnék meg a Morgan-féle kalózbanda mesés kincseit?” Amikor megtudták, hogy Morgan kalóztársaságának régen keresett kincsei más világ- tájon vannak elrejtve, nevezetesen a Karibi tengeren lévő Kókusz-szigeteken, a látogatók éktelen haragra gerjedtek, amit utóvégre nem is lehet olyan rossznéven venni, mert ugyan ki tenne meg hiába ilyen hosszú utat? Ezért viselik az itteni Kókusz-szigetek megkülönböztető alcímül fölfedezőjüknek, Keelingnek, nevét.

Eme Keeling után két évszázadig fehér ember nem tette lábát e szigetekre. Csak 1825-ben hajózott erre egy Clumsie Ross nevű kapitány. A vidék megnyerte tetszését és ezért, két évvel később, vissza is tért ide, feleségével, gyermekével, anyósával és nyolc skót matrózzal, hogy birodalmat alapítson itt, kicsit, de sajátját.

Képzeljék el meglepetését: távolléte alatt más valaki alapított itt birodalmat. Alexander Hase-nek hívták, hajótörött angol volt és itt már mintaszerű családi életet is élt. amihez negyven darab hűséges maláji feleség állott rendelkezésére. Az újonnan jött bevándorlók hamarosan kiűzték őt paradicsomából, mindegyik skót öt-öt asszonyt válogatott ki magának Hase háreméből és Ross kapitány lett az új birodalom dinasztiájának megalapítója. A szigetvilág mai napig is az ő leszármazottainak tulajdona, ámbár, mint angol területet, Szingapúrból igazgatják. A tengeri kábelszolgálat húsz hivatalnoka él ma a Keeling-szigeteken és mindegyiküknek legföljebb csak egy felesége van: a paradicsomi élet lehetőségei ennyire lecsökkentek e birodalomban, egy évszázad leforgása alatt.

Elmaradnak az „Emden” roncsai, szertefoszlanák a vágyálmok, amelyeknek a negyven feleséggel rendelkező fehérek története adott tápot és a „Strathaird” mindjobban közeledik Ausztráliához és jubileumi ünnepségeihez. Már 150 éve annak, hogy a fehérek bevándorlása Ausztráliába megkezdődött, de a Port Philipp-ben megindult fióktelepülés, amely Melbourne milliós városává és Victoria államává terebélyesedett, csak száz éve indult meg, pontosan száz éve.

Nemcsak a „Strathaird” hoz vendégeket a századforduló ünnepélyeire, úton van Gloucester hercege, V. György király fia, de nem személyszállítógőzösön, hanem csatahajón; úton van John Masefield, aki a „poeta laureatus” (babérkoszorús költő) évszázados tisztét tölti be az angol udvarnál; Sir Maurice Hankey, az angol Defence Comittee (véderő bizottság) főnöke, úton van, hogy az angol birodalom e részét szorosabban hozzákapcsolja az anyaországhoz, ugyanis Ausztrália még nem vezette be az általános katonai szolgálatot; úton van Sir Baden- Powell, hogy a cserkészeket az eljövendő hősi halál útjára vezesse; úton van Lord Milne tábornagy, akinek hatáskörébe tartozik a polgári lakosság háborús szervezése; úton van Sir John Cadman, a hadsereg olaj beszerzője, és végül úton van az angol gránátosok zenekara is.

De légi úton is jönnek vendégek az ünnepségekre és feléjük fordul most a legnagyobb érdeklődés; a hajó utasai minden reggel a kifüggesztett rádiógrammok előtt tülekednek; a futószalag hírei benevezésekről, előkészületekről, becslésekről és fogadásokról számolnak be. Ma futottak be a rekordrepülés hírei: Black és Scott két nap, 13 óra és 57 perc alatt repültek Londonból Ausztráliába!

Két nap, 13 óra és 57 perc - körülbelül ilyen messze van még emberünk Ausztráliától és már négy hete, hogy Európából elindult. Kongresszusi előterjesztését már le is írta, a hajónak Ausztráliára vonatkozó egész kézikönyvtárát átböngészte, sőt abból kivonatokat is készített. Az első hivatalos műben, amelyet elolvasott, Bern. R. Wiese „The Commonwealth of Australia”-jában, emberünk különös törvényre bukkant, amelynek értelmében az ide érkező utast távol lehet tartani az országtól, anélkül, hogy tőle a beutazást megtagadnák; el lehet ítélni, anélkül, hogy büntetendő cselekményt követett volna el.

- Tűz, tűz - szerettük volna neki odakiáltani, amikor ennek a Wiese-féle könyvnek ehhez a részletéhez ért. - Tűz, tűz, amint a játékban a kereső gyermek figyelmét fölhívják, amikor az eldugott tárgy közelében matat.

E törvény alapján a partraszállót valamilyen európai nyelven lefolytatott diktálási nyelvvizsgának (dictation test) vethetik alá; emberünk azt is olvasta valahol, hogy a szocialisták és más haladópártiak erősen támadták ezt a törvényt, még tervezet formájában, azzal a megindokolással, hogy az segédkezet nyújthat a mindenkori kormánynak politikai ellenfelei partraszállásának megakadályozásában.

Ennél a részletnél emberünk helyeslőén bólogatott: a radikálisoknak igazuk van. De tovább olvasva, rájött arra, hogy ellenzéki állásfoglalásuk, ennek ellenére is, logikátlan, sőt nevetséges is.

„A kormánykörök határozott ígéretének ellenére is, az ellenzék kitartott ama állítása mellett, hogy e törvény segítségével a nemkívánatos fehérek távol tarthatók az országtól és az ellenzéknek sikerült is ezt a megtévesztően hamis beállítást (this mischievous falsehood) szélesebb körben elterjeszteni. A valóságban a kormány azt az ígéretet, amelyet a Parlamentnek tett, hűségesen meg is tartotta és a tarvény meghozatalának napjától egész mostanig (1908) egyetlen fehér embert sem vetettek alá a nyelvvizsgálatnak és e törvényre való hivatkozással egyetlen fehér személytől sem tagadták meg a Commonwealth területére való beutazást.’’ (Idézi Bernh. R. Wise.)

Emberünknek, amikor Ausztrália sajátosságait tárgyaló olvasmányaiba belekezdett, szándékában volt, hogy e különös törvényt Európa tudomására hozza, de miután saját szemeivel győződött meg arról, hogy e törvényt sohasem alkalmazták, lemondott fönt említett szándékáról, mert ezekután azt fölöslegesnek és ildomtalannak találta. Ennek megfelelően, kivonatának erre vonatkozó részét áthúzta. De az utoljára áttanulmányozott könyvben arról értesült, hogy a nyelvvizsgát fehérekkel szemben is alkalmazták, természetesen csak szegényekkel, elmebajosokkal, betegekkel, prostituáltakkal és bűnözőkkel szemben. Sőt az is előfordult, hogy egy görög kalandornak az előírt tizenöt szavas szöveget- hogy vizsgája semmi szín alatt se sikerülhessen - gael nyelven diktálták. Érdekes részlet, gondolta emberünk és erről jegyzőkönyvébe a „Gall test” emlékeztető szavakat írta. Ezzel a két szóval végződnek a hajón készített jegyzetei.

Fremantle Kelet-Ausztrália fővárosának, Perth-nek kikötője, ahová a hajó november ötödiké és hatodika között éjjel futott be; emberünk ez éjjel egy percre sem hunyta le szemét. Reggel gőzcsónak hozta a hajó postáját; emberünk egy levelet és két táviratot kapott Ausztráliából. A levél inkább igazolást, semmint személyes közlést tartalmazott: egy Melbourne-i kereskedő, mint adófizető polgár kötelezte magát benne, hogy vállalja a partraszállási illetékért való kezességet, amennyiben ilyesmit követelnének.

Az egyik távirat a háború és fasizmus elleni össz-ausztráliai Bizottság üdvözletét hozta, a másikban a Melbourne-i újságíró- szövetség kérte föl emberünket, hogy november 12-én tartson előadást az európai sajtóviszonyokról.

Az elsőosztályú utasok szalonjában történik a kiszálló utasok útleveleinek ellenőrzése; emberünk is ide tart, de itt azzal fogadják, hogy először az angol állampolgárok kerülnek sorra. Most tehát alkalma lett volna arra, hogy az első osztály világában kissé körülnézzen, hisz ez a világ eddig el volt előle zárva. Tegnap bizonnyal élt is volna ezzel a lehetőséggel, ma inkább a régen várt part felé fordítja szemeit. A fedélzetre megy és a part felé bámul. Mit lát ott? Egy faraktárt, egy emlékművet, különös, fehértörzsű fákat, (talán ezek a híres ausztráliai kaucsukfák?), ezenkívül: még kikötői raktárházakat, korcsmákat és...

De mit is jelentenek az imént kapott táviratok, jut most eszébe és mit jelent a levél? Miért siet a Bizottság az üdvözléssel, miért irányítja ezzel a figyelmet a kongresszusi kiküldöttekre, miért küldik az újságírók meghívójukat távirati úton és miért jelentkezik jótállásával a Melbourne-i kereskedő?

Nos, emberünk most egyelőre csak a partot kémleli, hogy azt - minden eshetőségre készen emlékezetébe vésse: faraktárak, egy emlékmű, különös, fehértörzsű fák, (talán a híres ausztráliai kaucsukfák?) Kikötői raktárházak, kocsmák és...

Ekkor két jólmegtermett férfi lép a fedélzetre; nyílegyenesen emberünk felé tartanak és hozzálépve, mellének szegzik a kérdést: - Are you Mister Kisch?

*

A vámhatóság feje elé vezetik, aki a Commonwealth, az ausztráliai szövetséges kormány nevében közli vele: tilos a partraszállás. Minden kísérlet, amely a tilalom áthágására, illetve a partraszállásra irányul, szigorú büntetést von maga után; az útlevél a hatóság kezei között marad.

Azután a vámtiszt utasítást ad, hogy emberünk útipoggyászát a kabinban vizsgálják át. Partraszállásában megakadályozott utasunk tiltakozik ezen intézkedés ellen: vagy beutazási tilalom, vagy poggyászvizsgálat - de mind a kettő - kicsit sok lenne egyetlen államban. A vámtiszt meghökkenve dadogja: utasítás szerint cselekszik, a tiltakozást tudomásul veszi ugyan, de a vizsgálatot, ennek ellenére is, végre fogja hajtatni.

Két halálra szánt nyugatausztráliai Sherlock Holmes társaságában hozzá is lát a vizsgálathoz: minden zsebkendőt szétráznak, minden könyvet átlapoznak, az utazótáska oldalfalait szakszerűen végigkopogtatják, még a fogkrémes tubust is végigtapogatják.

- Nincs benne bomba, - jegyzi meg emberünk, de szavai sem mosolyt, sem viszonválaszt nem csalnak a kutatók ajkaira. Rendíthetetlen komolysággal folytatják munkájukat, amely fél óránál is tovább tart, mialatt emberünknek bőven van ideje azon töprengenie: mi is fog vele még történni.

Az első, Európa felé induló hajóra kísérhetik: ez volna az egyik, egyúttal a leggonoszabb lehetőség. Megtehetik azt is, hogy a „Strathaird”-en hagyják „védőőrizetben”, és ebben az esetben barátai meg sem fogják tudni, hogy megérkezett-e Ausztráliába, partra szállt-e, következésképpen tartózkodási helyéről sem fognak tudomást szerezhetni; ez a második, de egyben nem kevésbé kellemetlen kilátás. Ellenben, ha a hatóságnak nem volna módjában az ellene hozott partraszállási tilalmat titokban tartania, akkor emberünk érintkezésbe léphetne barátaival és helyzete - ebben az esetben - nem volna egészen reménytelen.

Ezalatt a vámhatóság belgyógyászai tovább kopogtatják, vizsgálgatják a gyanús útitáskát. Amikor végre is rácsapják a fedelet, főnökük még nyomatékosabban kijelenti, hogy minden partraszállási kísérlet a legszigorúbb megtorlást vonja maga után.

Emberünk kikíséri az urakat a kabinjából. A folyosó végén kis csoportosulást pillant meg; minden jel arra mutat, hogy ezek az emberek a hivatalos eljárás végét várják. E csoport tagjai azonban nem rendőrkopók, mert a rendőrkopók általában nem ilyen fesztelenül viselkedő ifjoncok, a rendőrkopónak nem lóg a nyakában ide-oda himbálódzó kodak; ezek a virgonc ifjak egy hivatásrendet képviselnek, amely kihúzhatja emberünket a csávából.

- Ti a sajtó blokes-ei vagytok, ugyebár? Menjünk föl a fedélzeti dohányzóba, hogy ott íziben egy kis „storyt mixeljünk”. A „blokes” megszólítás hallatára elnevetik magukat, mert emberünk ausztráliai nyelven szólt hozzájuk és a „story mixelés”-en is nevetnek, az újságírói zsargon eme tipikus kifejezésén; ennek következtében, amint a dohányzóban letelepedünk, máris kialakul az újságírói kör. De ez nem akadályozza meg a kartársakat abban, hogy egy lelkiismereti kérdést ne szegezzenek emberünk ellen: - Kommunista Ön?

- Ez aztán kitűnő, válaszolja emberünk, valóban kitűnő, hogy mindenekelőtt pártállásomat akarják tudni, így rögtön kijelenthetem, hogy nem fogok hivatkozni pártállásomra, de azt sem fogom hangsúlyozni, hogy semmiféle párthoz sem tartozom. Mint antifasiszta és mint harcos háborúellenes jöttem ide; minden haladószellemű párt tagjait ott látjuk az antifasiszta és háborúellenes mozgalom soraiban, a kommunisták millióit is, nagy tudósokat és híres írókat, többek között Henri Barbusse-t, Romain Rolland-t és még másokat.

- És most nálunk Németország ellen fog agitálni?

- Németország mellett. A nácik ellen, akik rátették kezüket Németországra, e nemzeti szocializmus ellen, amely az egész világ békéjét veszélyezteti.

- Ezt bizonnyal politikai okokból mondja, ugyebár? Hiszen maga is tudja, hogy Hitler uralma megfelel a német nép szellemének. Ha úgy akarja, nem fogjuk közölni ezt az önhöz intézett kérdésünket.

- Éppen ellenkezőleg, azért vagyok itt, hogy föllépjek ama hírek ellen, amelyek a német nép háborús szándékait hirdetik; bizonyítani akarom, hogy mindazokat, akik velem együtt voltak lefogva, a legborzalmasabb kínzással sem tudták arra kényszeríteni, hogy a fasizmushoz csatlakozzanak. Azért jöttem, hogy beszéljek a németországi ellenállásról és az illegális munkáról, amely a kimondhatatlan veszélyek között is folyik. Csak hősök képesek a véres zsarnokság ellen olyan önfeláldozó küzdelmet folytatni, mint a német illegális mozgalom harcosai.

A kartársak jegyeznek.'

- Jól van. És most fölosztjuk a munkát, hogy a versengés következtében semmiféle viszály se támadhasson az urak között. Önnek a Szuezi-csatornán túli háborús veszélyről fogok beszélni, önnek a náciterrorról, önnek pedig mozgalmunk tevékenységéről. Ön, a képes újság munkatársa, anekdotákat fog kapni riporteréletemből. Így mindegyiküknek meg lesz a maga külön .,scoop”-ja, saját különtudósítása. O. K.?

- O. K.

Ezután emberünk a Canberrában székelő szövetséges kormánynak küldendő sürgönyét fogalmazza meg, amelyben a partraszállási tilalom fölötti kínos meglepetésének ad kifejezést, egyúttal kéri a nyilvánvaló tévedésen alapuló akadály elhárítását. E távirat is belekerül a sajtó ,,blokes”-einek jegyzőkönyvébe.

A „Strathaird” utasai partra szálltak, hogy a napot Pereiben töltsék. A két jólmegtermett detektív a hajón maradt és emberünket három lépés távolságból állandóan figyeli.

Lehangoltan nézi emberünk a széles utat, amely Fremantle-től keletre fut. Az út másik végén - de ez szemmel már nem látható - terül el Perth, a nagyváros. A „Strathaird” utasai most ott sétálhatnak ausztráliai paloták között, a nagyvárosi élet sodrában, ausztráliai vendéglőkben étkezhetnek, ausztráliai boltokban vásárolhatnak és három óra tájban, a frissen megjelent napilapokban oly ember fényképét pillanthatják meg, akivel az utóbbi hetekben együtt utaztak, anélkül, hogy sejtelmük lett volna útitársuk közveszélyes voltáról.

A berliniek e tekintetben előnyösebb helyzetben vannak: már ebéd előtt értesülnek emberünk letartóztatásáról és annak összes részleteiről, ugyanabban az órában, amikor maga az esemény lejátszódott; ennek megértéséhez csak azt kell tudni, hogy ugyanaz az óra a keleti hosszúság 120-ik fokán kilenc órával előbb áll be, mint Középeurópában. Wedding-ben és Neukölnben, a Potsdamer Platzon és a fogadalmi templom előtt a rikkancsok már telitorokkal kiabálják: „... nem engedik be Ausztráliába. A száguldó riporter dühöng. Éjjeli kiadás.” Mi (a megfigyelő) elválunk ausztráliai szellemtestvérünktől és egy újságárustól éppen akkor veszünk egy lapot, amikor az a „dühöng” szót harsogja Berlin légterébe:

„London, november 7. A Reuter iroda jelenti Canberrából (Ausztrália)', hogy a bevándorlási hatóság az »emigrált« Egon Erwin Kisektől megtagadta a partraszállási engedélyt. Egon Erwin Kisch a háborúellenes mozgalom központi Bizottságának kiküldöttjeként az ausztráliai kontinensen szándékozott a háború ellen beszélni. A partraszállási engedély megtagadását azzal okolják meg, hogy Kisch, amióta Németországot elhagyta, nyílt kommunista propagandát folytat. Kisch dühöshangú táviratot küldött a belügyminiszterhez, Canberrába, és táviratában tiltakozott egy nemzetközi hírnevű íróval szemben tanúsított ilyen eljárás ellen.”

Amily gyorsan ért Európába a Reuter Iroda híre, éppoly gyorsan tette meg az utat visszafelé is, hogy itt leközöljék, mit szóltak hozzá odaát: ... a visszautasítás, amely Ausztráliában érte, örvendetes bizonyítéka annak, hogy milyen széles körben kezdi már a világ fölismerni a német emigránsok valódi arculatát...

A propagandaminisztérium ilyen és ehhez hasonló teljes kielégülést sugárzó megnyilatkozásai este már nyomdakészen ott fekszenek a Sydney-i és a Melbourne-i szerkesztőségek asztalain és ezeket most már csak a következő cím alatt szabad leközölni: „Általános megelégedés Berlinben”. Az angol sajtó - adja, hírül az ausztráliai Reuter - a hír puszta leközlésére szorítkozik, csupán a Manchester Guardian találja a partraszállási tilalmat „kicsinyeskedőnek és a Commonwealth tekintélyéhez méltatlannak”.

A Cap Leuwin-nél, a barátságtalan kontinens délnyugati csúcsa előtt és Ausztrália déli partjának hosszában a „Strathaird”, emberünkkel a fedélzetén, viharos vizeken hánykódik.

Rádiógramm Melbourne-ből: a kormány állítása szerint angol területre lépnie tilos kérdőjel rögtöni rádióválaszt kérünk stop bizottság.

Mit válaszoljon emberünk barátainak erre a kérdésére, miután a partraszállási tilalommal olyan alaposan fejbe vágták. Emberünk végül is azt táviratozza vissza, hogy nevetséges az az állítás, amely őt Anglia számára nemkívánatos elemnek akarja föltüntetni. Az előző évben a londoni Essex Hall-ban és a Kingsway Hall-ban előadásokat tartott, amelyeken Lord Marley, Sir Bertrand Russel és Lady Despard, French marsall nővére elnököltek. Csak akkor, amikor a lipcsei Reichstag-pör londoni ellentárgyalására utazott, történt meg vele, hogy a német követség közbelépésére, több külföldi tanúval együtt az angol parton föltartóztatták, de ez az intézkedés nyilvánvalóan csak erre az egy esetre vonatkozott.

Ez a rádiógram tizennyolc shillingbe került és ezt az összeget az ausztráliai transzkontinentális utazásra szánt pénzből kellett lecsípnie.

Tizenöt óráig tartott, míg a távirat a címzett kezébe került; a minisztérium ugyanis tanácskozást tartott e kérdésben, a távirat kézbesítése előtt. A feladó erről természetesen semmit sem tud. Arról sincs tudomása, hogy még egy másik tengerentúli kiküldött is útban van Melbourne felé: Új-Zéland delegátusa. Emberünk még sohasem hallotta a nevét; egymással ellentétes irányban utaznak közös céljuk felé: emberünk keleti irányba hajózik, az újzélandi Gerald Griffin pedig nyugat felé tart.

A további eseményekről sincs tudomása a szárazföld hosszában hajózó utasunknak; nem tudja, hogy a nép körében fokról-fokra nő a méltatlankodás. A tömegek számára az évszázadforduló nem jelent örömünnepet. Banketteket és bálokat rendeznek az ünnepi vendégeknek, kitüntetések adományozását helyezik kilátásba és költséges építkezéseket hajtottak végre - hát valóban alkalmasak-e a mai idők az ilyesmikre?

Az összes hivatalos programpontok közül csak egyetlenegy keltette fel az általános érdeklődést: a London-Melbourne-i 19.000 kilométeres repülőverseny; ez valóban fölvillanyozta a kedélyeket; a tömegek lázas érdeklődéssel kísérték annak minden mozzanatát. A verseny lefolyása egyben éles fényt vetett a versenyt megelőző előjáték kulisszatitkaira is.

Joyce Manton, a Melbourne-i egyetem magántanárnője „A századforduló ünnepségei a háborút készítik elő” című brosúrájában bőséges adatok alapján mutat rá ennek az előjátéknak imperialisztikus jellegére: egy olasz repülőnek és a Bellanca nevű amerikai repülőgépnek nem engedték meg a versenyben való részvételt, a mesterrepülő Kingsford Smithnek és amerikai gépének startolása elé akadályokat gördítettek, annak ellenére, hogy Smith versenyköltségeit a versenydíj adományozó Macpherson Robertson, az ismert ausztráliai csokoládékirály fedezte, más gépeket meghandikepeltek, vagy kerülő útra kényszerítettek. Így nyerte meg a versenyt két angol repülő: Scott és Black, akiknek győzelmét a katonai repülőhatóságok már jó eleve, minden úton-módon elősegítették. Mindezek a jelenségek a fegyverkezési és háborús propagandának sokkal leplezetlenebb kísérletezései, semhogy azok a józan és szorgalmas ausztráliaiak tetszését megnyerhetnék.

Kevés állam vesztette el a háborúban lakosságának oly nagy hányadát, mint éppen Ausztrália; az adósságok, amelyeket kénytelen volt felvenni, hogy Európába küldött katonáit fölszerelhesse és fizethesse, ma is az állam legsúlyosabb pénzügyi nehézségeit jelentik; az egykor oly gazdag országot egymást követő gazdasági válságok rázkódtatják meg, és a munkanélküliség lényegesen nagyobb, mint bárhol a világon. Mindezek betetőzéseképpen oly háborús emlékművet emeltek Melbourne-ben, a Shrine-t, amelynek költségei messze túlhaladják az összes eddigi emlékművekre fordított összegeket. Kereken egymillió fontba került, ámbár túlnyomóan szükségmunkások dolgoztak rajta évekig; ilyképpen dolgoztatták le velük heti tizenkét shillingnyi munkanélküli segélyüket. Irdatlan rakodókat és ünnepi épületeket emelnek azoknak a látogatóknak, akik azért jöttek Ausztráliába, hogy az általános hadkötelezettséget és az ifjúság militarizálását készítsék elő, - ugyanakkor a háború egyik ellenzőjét nemkívánatos vendégként kezelik és megakadályozzák partraszállását. Talán attól félnek, hogy a békedelegátus üzenete elviselhetetlen lesz számukra?

Egymást követik a gyűlések, a kormányhoz intézett tiltakozások, a parlamenti interpellációk, a röpiratok és a tüntetések. A Labor (Angliában: Labour) Party, amely még röviddel ezelőtt hatalmon volt az államszövetségben és a szövetséges államok túlnyomó részében, most kormányutódaival szemben a legélesebb ellenzék szerepét játssza. A szakszervezetek megbélyegzik a kormány intézkedését; az írók tiltakoznak európai hivatástársukkal szemben alkalmazott rendszabály ellen. Egyetemi tanárok a vendég száműzetését az ausztráliai nép megsértésének nevezik. Végül egy püspök a központi Bizottságnak szimpátiaüdvözletét küldi.

Hidegen és gúnyosan szemléli Mister Menzies, főállamügyész és miniszter, hogyan torlódnak a támadás hullámai körülötte. Ámbár nem ő bocsátotta ki a tiltó rendelkezést, - feleli a Parlamentben az első interpellálónak - az már az előző kormány határozata volt, mindamellett végre fogja azt hajtani. - Ennek az embernek a partraszállását a belügyminisztérium megtiltotta és ebben is fog a dolog maradni (and there the matter rests), jelentette ki szóról-szóra és hozzátette, hogy a nevezett kiküldött „nem fogja lábát az ausztráliai népközösség földjére tenni.”

A Melbourne-i háborúellenes Bizottság erre ráolvassa a főügyész úrra, hogy már akkor is valótlanságot állít, amikor arra hivatkozik, hogy a tilalom még az előző kormánytól származik. A jelenlegi kormány már augusztus óta hivatalban van, akkor pedig az ausztráliai háborúellenes Kongresszusról még szó sem esett; csak október 12-én tudta meg a bizottság, hogy Európa is elküldi megbízottját a Kongresszusra. Hogyan tudhatta ezt a kormány már hónapokkal azelőtt?

Erre az ellentmondásra utaló interpellációra azt válaszolja Menzies, amennyiben a partraszállási tilalmat a jelenlegi kormány hozta, ez az ő távollétében történhetett. Mindamellett ez a körülmény a legcsekélyebb mértékben sem változtat azon a tényen, hogy a kiküldött „nem fogja lábát az ausztráliai népközösség földjére tenni”. And there the matter rests.

A postaügyi miniszterhez, Mac Lachlan-hez is intéztek interpellációt. Hogyan történhetett az meg, hogy egy rádiógrammot, amely a kormány állítását cáfolta és amelyet a „Strathaird” gőzösön, Fremantle magasságában, este hat óra öt perckor adtak föl és ugyanannak a napnak estéjén a kormány elé is került, mindamellett a címzettnek (a Melbourne-i Háború- és Fasisztaellenes Bizottságnak) csak másnap féltizenegy órakor kézbesítettek? Mac Lachlan miniszter azt válaszolta, hogy az ausztráliai posta naponta 100.000 táviratot továbbít és a legnagyobb gondosság mellett is előfordulhat, hogy olykor egyet-egyet késéssel kézbesítenek.

Nyolc nappal ezelőtt a háborúellenes Kongresszus rendezői a sajtó számára közleményt adtak ki a világszövetség európai kiküldöttéről, amelyben emberünk ausztráliai küldetésének jelentőségét vázolták. (Magunk között mondva, a feladat nem volt éppen könnyű, tekintve, hogy vajmi keveset tudtak emberünkről; de ha ismerték is volna életének minden egyes mozzanatát, akkor sem lettek volna képesek abból a hír dicsfényében ragyogó pályafutás rajzát adni.) Talán ennek az életrajznak igénytelensége miatt, vagy azért, mert nem akartak a készülődő hazafias ünnepély hangulatában egy kimondottan baloldali megnyilatkozást a nagyközönség tudomására hozni, - tény az, hogy a lapok túlnyomó része megtagadta az ismertetés közzétételét. Elsősorban pedig Mister B. H., aki nemcsak mint Új-Dél-Wales legjelentősebb újságkiadója, hanem mint harcias hazafi és a kegyes erkölcsöknek legfőbb védője és őrzője, nem tűrte meg, hogy lapjaiban a Kongresszusról, vagy annak küldötteiről valamit is megemlítsenek.