Borító

A fordítás Matteo Strukul: Medici. Una famiglia al potere

(Newton Compton, 2016) alapján készült

Fordította: Hajdúné Vörös Eszter

A borítót tervezte: Szabó Vince, Malum Stúdió

A könyvet tervezte és tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2016, Newton Compton Editori s.r.l.

Hungarian translation © Hajdú Andor, 2020

Copyright © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-041-4

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

TARTALOM

1429. FEBRUÁR

1. SANTA MARIA DEL FIORE

2. GIOVANNI DE’ MEDICI HALÁLA

3. MÉREG

4. A VÉGRENDELET

5. RINALDO DEGLI ALBIZZI

6. AZ ILLATSZERÁRUS

7. HŰSÉG ÉS VAS

1430. AUGUSZTUS

8. EGY FONTOS BESZÉLGETÉS

9. A HARCMEZŐ

10. A VÉR BECSÜLETE

11. DIADAL

12. A TÁBOR

13. COSIMO ÉS FRANCESCO

14. AZ EGYEZSÉG

1430. SZEPTEMBER

15. A PESTIS

16. HALÁLLAL MEGRAKODOTT KOCSIK

17. ÉJSZAKAI BESZÉLGETÉS

1431. ÁPRILIS

18. NEMESEK ÉS KÖZNÉP

19. RÉMÁLOM

20. NICCOLÒ DA UZZANO HALÁLA

1433. ÁPRILIS

21. AZ UTOLSÓ SZAVAK

22. FILIPPO BRUNELLESCHI

1433. SZEPTEMBER

23. A VÁD

24. CONTESSINA

25. KEGYETLEN SZÉPSÉG

26. EGY TERV SZIKRÁI

27. TÜZES ÉS VÉRES NOKTÜRN

1433. OKTÓBER

28. MEGVÁLTOZTATNI A CSILLAGOK JÁRÁSÁT

29. AZ ÖSSZEESKÜVÉS

30. REINHARDT SCHWARTZ

31. FARGANACCIO

32. AZ ÍTÉLET

1434. JANUÁR

33. VELENCE

34. BALESET

35. HALÁL VELENCÉBEN

36. A VÖRÖS DÁMA

1434. SZEPTEMBER

37. PIAZZA DI SAN PULINARI

38. A SZEREPEK FELCSERÉLŐDNEK

1436. SZEPTEMBER

39. FILIPPO MARIA VISCONTI

40. A KUPOLA

41. EGY ÚJABB HÁBORÚ FELÉ

42. MÉRGEK ÉS TAROT

1439. FEBRUÁR

43. NEHÉZ DÖNTÉS

44. NICEA ÉRSEKE

45. HADITANÁCS

1439. JÚLIUS

46. AZ EGYHÁZAK ÚJRAEGYESÍTÉSE

47. A VALLOMÁS

1440. JÚNIUS

48. A CSATATÉR FELÉ

49. BITÓFA HÍD

50. A PÁRBAJ

51. SZÉGYEN

1440. JÚLIUS

52. AZ AKASZTÁS

53. IRGALOM ÉS BOSSZÚ

54. LORENZO HALÁLA

1453. SZEPTEMBER

55. ÉDES REMÉNYEK

AZ ÍRÓ JEGYZETE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Silviának

1429.
FEBRUÁR

1.
SANTA MARIA DEL FIORE

Az égre tekintett. Mintha lazúrkő por örvénylett volna. Egy pillanat erejéig úgy érezte, forog vele a világ, és a szédülés magával ragadta a gondolatait. Aztán megpihentette a szemét, a tekintete végigsiklott a környezetén. Látta a kőműveseket, akik maltert készítettek, a meszet az Arno világos homokjával keverték el. Néhányan a keresztfalakon kuporogtak, és gyorsan elfogyasztották a reggelijüket. Kimerítő műszakokban dolgoztak, és gyakran megesett, hogy egész heteket töltöttek itt, faállványokon, márványlapokon, téglákon és törmeléken aludtak.

Több mint száz rőffel a talaj fölött.

Cosimo bebújt a faállványok közé: olyan volt, mint egy mesebeli lény fekete és éles fogakkal. Ahogy továbbhaladt, nagyon ügyelt rá, nehogy rossz helyre tegye a lábát. Lenyűgözte, ugyanakkor megrémítette e város fölött épülő város látványa.

Szép lassan az épülő kupola talapzatához ért, amelyet az építészek és a kőművesmesterek kupoladobnak neveznek. A tekintete végigsiklott a szerkezeten, és azon is túl: az alatta elterülő téren Firenze lakói elkerekedett szemmel nézték a Santa Maria del Fiorét. Kártolómunkások, kereskedők, hentesek, parasztok, prostituáltak, fogadósok és vándorok: mintha mind néma imát mormolnának, hogy Filippo Brunelleschi terve végre megvalósuljon. A kupola, amelyet annyira vártak, kezdett formát ölteni, és úgy látszott, a vállalkozás sikeréhez valóban ez az őrült és kopasz, rossz fogú és lobbanékony vérmérsékletű aranyműves kellett.

Cosimo látta, ahogy bolygó lélekként kóborol az építőanyag-halmok és téglaoszlopok között: a gondolataiba merült, szinte jelen sem volt, mégis ki tudja, milyen és hányféle számítás foglalkoztatta. Az arcán alabástromcsepphez hasonlatos, tiszta szem világított, ragyogott a világos, mindenféle és -fajta szín és anyag pettyezte bőrén.

A kalapácsok csengése felébresztette az álmodozásból. A kovácsok dolgoztak. A levegőt ezernyi javaslat és utasítás telítette. Cosimo mélyet sóhajtott, aztán lefelé tekintett, a nyolcszög lábához. Az óriási emelő, amelyet szintén Filippo Brunelleschi álmodott meg, szünet nélkül forgott. A láncra kötött két ökör békésen, némán rótta a köröket. Körbe-körbe lépdeltek, egy fiatal inas vezette őket, és ezzel a körforgással működésbe hozták az emelő rúdjára szerelt fogaskerekes szerkezeteket, amelyek ily módon hihetetlen súlyú kőtömböket emeltek fel, olyan magasba húzták fel őket, ahová más módon soha nem jutottak volna fel.

Brunelleschi csodálatra méltó gépeket talált ki, megtervezte őket, a legjobb mesterembereket alkalmazta, megállás nélkül dolgoztatta a segédmunkásait, és rövid idő alatt csodák egész sorát építette meg, amelyek lehetővé tették, hogy felemeljék és meghatározott helyekre tegyék a márványlapokat és az állványzat favázának egyes részeit, illetve több tucat zsák homokot és meszet.

Cosimo szerette volna kiordítani magából minden örömét és elégedettségét, amikor látta, milyen csodálatos módon haladnak a munkálatok. Senki nem volt képes kupolát elképzelni a kupoladob nyolcszögletű alaprajzára, senki! A hatvankét rőf magasság végtelenül sok, Filippo mégis olyan kupolát tervezett, amelynek a fesztávolsága ennél is nagyobb, ráadásul mindenféle látható támaszték segítsége nélkül. Semmiféle külső gyámpillér, sem pedig a szerkezetbe beépített fa aládúcolás, ahogyan korábban Neri di Fioravanti javasolta. Tátva maradt szája a Dóm Építési Bizottsága tagjainak, amely testület a kupola kivitelezésére volt hivatott megbízást adni.

Brunelleschi vagy zseni volt, vagy őrült. Vagy talán mindkettő. És a Mediciek eljegyezték magukat ezzel a zsenialitással és őrülettel! Cosimo elsőként. Mosolygott a vakmerőségén, és azon gondolkodott, amit egy ilyen jelentős célkitűzés mi mindent hoz nem csupán a város, de a saját maga számára is. És abból ítélve, ami itt fent történik, van mitől örömmámorban úsznia, főleg, ahogy elnézte a folyamatosan növekvő építési területet, ezt az őrült bábeli tornyot, amely a támasztólécek és állványok között mesteremberek végtelen sokaságát követelte meg: kocsisokat, kőműveseket, kötélverőket, ácsokat, kovácsokat, aztán fogadósokat, boros gazdákat, sőt még egy szakácsot is kemencéstül, aki kenyeret kínált a munkásoknak a szünetekben. Némelyek éppen a faállványokon másztak felfelé, mások a vesszőből készült támasztóalkalmatosságokról dolgoztak, amelyek a környező tetőkről látszódtak, és szinte olyan érzést keltettek, mintha madárfészkek lennének, mintha az emberek a gólyáktól kértek volna segítséget, hogy ezt a titáni vállalkozást befejezhessék.

– Mit gondol, uram?

Filippo vékony, de határozott hangja volt az.

Cosimo hirtelen megfordult, és szemközt találta magát vele: olyan sovány volt, mint egy szellem, a szeme megszállottságot tükrözött. Piros tunikát viselt, mást semmit. A tiszta tekintete büszkeség és gyűlölködés keveréke volt, a lázadó és erőszakos jelleméről tanúskodott, viszont egy csapásra ellágyult, ha nagyszerű lélekkel találkozott.

Cosimo nem tudta, hogy ehhez a csoporthoz tartozik-e vagy sem, de mégiscsak Giovanni de’ Medici elsőszülött fia, a családja fenntartások nélkül járult hozzá a mű anyagi támogatásához és megvalósításához, és Brunelleschi pályázatának legfontosabb támogatója volt.

– Nagyszerű, Filippo, nagyszerű! – A szája készen állt hangot adni a hitetlenkedésnek, amely a tekintetében ült. – Nem reméltem, hogy hasonló előrehaladást fogok tapasztalni.

– Messzire vagyunk még a végétől, ezt azért tisztázzuk. Az a legfontosabb, uram, hogy hagyjanak dolgozni.

– Amíg lesznek Mediciek, akik ennek a csodának az első mecénásai közé tartoznak, nincs félnivalód. A szavamat adom, Filippo. Együtt kezdtük el, és együtt is fejezzük be.

Brunelleschi bólintott. – Megpróbálom befejezni a kupolát a klasszikus kánon értelmében, a terv szerint.

– Efelől semmi kétségem, barátom.

Miközben Cosimóval beszélt, Filippo tekintete ezer irányba cikázott: a kőművesek felé, akik a maltert keverték, és egyik téglát tették a másikra, a kovácsok irányába, akik szünet nélkül kalapáltak, de még a kocsisok felé is, akik lent a téren a meszes zsákokat szállították. A bal kezében pergamenlapot szorongatott, amely a sok terv egyikét ábrázolta. A jobbjában vésőt. Ki tudja, mi az ördögöt akart vele művelni.

De hát legyen!

Majd ahogy jött, Brunelleschi egy biccentéssel el is búcsúzott, és eltűnt a fagerendák között, a belső kupola szerkezetében, elnyelte ez a roppant nagy és nyugtalan mű, amely lüktetett az energiától, és amelyben pezsegett az élet. Cosimónak nem maradt más, mint a faboltozat lenyűgöző látványa, miközben a zajok visszhangjában az emelő az ezredik rakományt húzta fel.

Egyszerre csak keserű hangot hallott a háta mögött, amely a levegőbe hasított.

– Cosimo!

Megfordult, az állványba kapaszkodott, és az öccsét, Lorenzót vette észre, amint felé halad.

Arra sem volt ideje, hogy köszönjön neki.

– Cosimo, az apánk haldoklik.

2.
GIOVANNI DE’ MEDICI HALÁLA

Amint belépett, elé ment Contessina, a szép, fekete szeme könnybe lábadt. Egyszerű, fekete ruhát viselt és vékony, alig érzékelhető fátylat.

– Cosimo… – mormolta. Nem bírt mást mondani, mintha minden erejével a sírásnak próbált volna megálljt parancsolni. Erős akart lenni a szeretett férje előtt. És sikerült is neki. Cosimo szorosan átölelte.

Egy pillanattal később Contessina kibontakozott a karjaiból. – Menj be hozzá! – mondta neki. – Vár téged.

Lorenzo felé fordult, és aznap először igazán a szemébe nézett. Azóta jött a bátyja mögött, hogy leereszkedtek az állványon, majd a Santa Maria del Fiore-katedrális lábához értek, és lélekszakadva befordultak a Via Largára, ahonnan már látszott a Palazzo Medici teteje.

A fehér fogaival az ajkát harapdálta. Cosimo ráeszmélt, mennyire megviselt. A szépségét általában nem tudta kikezdeni a fáradtság, abban a pillanatban viszont az arca elgyötört volt, a mély, zöld szemét fekete karikák övezték. Pihennie kellene, gondolta. Az utóbbi napokban, amióta az apjuk betegségre panaszkodott, Lorenzo még jobban felügyelte a bank pénzügyeit, és megállás nélkül dolgozott. A cselekvés embere volt, gyakorlatias, és kevésbé fogékony a művészetek és az irodalom iránt, de mindenképpen élénk észjárású, az öccse mindig is az az ember volt, aki szükség esetén készen állt rá, hogy a család minden aggodalmát és fáradozását a vállára vegye. Cosimo viszont a Dóm Építési Bizottságának néhány képviselőjével együtt annak szentelte idejét, hogy ellenőrizze és felülvizsgálja, hogyan haladnak a munkálatok a Santa Maria del Fiore kupolája körül. A családban rábízták a stratégiai és a politikai feladatokat; célkitűzéseit javarészt a mecenatúra és a művészet segítségével valósította meg. És bár a kupola kivitelezésére adott megbízás egyhangú döntés volt, amelyet hivatalosan csak és kizárólag az építési bizottság hozott meg, senki nem akadt Firenzében, aki ne tudta volna, Cosimo mennyire támogatta és sürgette Brunelleschi valóban győztesként kikerülő pályázatát. Szintén ő merített bőkezűen a családi kasszából, hogy ennek a most készülő csodának a megvalósítását anyagilag támogassa.

Cosimo átölelte az öccsét.

Aztán belépett.

A szobát sötét brokáttal burkolták. A függönyöket úgy húzták be, hogy az egész környezet gyenge, majdnemhogy lidérces fénybe boruljon. Arany gyertyatartók lyuggatták a szoba sötétjét. Az olvadt viasz szaga elviselhetetlenné tette a levegőt.

Amikor meglátta az apját, a szemét, amelyet vizenyőssé tett a halál, Cosimo megértette, hogy már nincs mit tenni.

Giovanni de’ Medici, a férfi, aki a város legmagasabb lépcsőfokára vezette a családot, elhagyni készül őt. Az oly szilárd és határozott arcát most mintha váratlanul a gyengeség alig látható, szürke kérge borította volna, a tudatos beletörődés árnya, ami törékeny utánzatává tette annak a férfinak, aki egykor volt. Ez a látvány mindennél jobban szíven ütötte Cosimót. Lehetetlennek érezte, hogy Giovannit, aki néhány nappal ezelőtt még olyan erős és elszánt volt, ilyen erőszakosan és hevesen megtámadhatja a láz.

Látta az anyját, aki mellette volt, a kezét fogta. Piccarda arca még mindig szép volt, bár a szigorú bája most romokban hevert: a hosszú, fekete szempilláját könnyek gyöngyözték, az összeszorított, vörös ajka mintha egy véres tőr pengéje lett volna.

A nevét dünnyögte, aztán elhallgatott, mert minden további szó felesleges lett volna.

Cosimo tekintete visszasiklott az apjára, és újra erre a betegségre gondolt, amely hirtelen csapott le, minden látható ok nélkül. Mikor végül megpihent rajta a szeme, Giovanni mintha csak abban a pillanatban eszmélt volna rá, hogy a fia a szobába lépett, és erő cikázott végig rajta. Bár a szervezetét alattomban támadta a kór, nem szándékozott megadni magát. Abban a pillanatban a lelkülete, amely mindig is mások fölé emelte őt, reagálásra ösztönözte, még ha utoljára is. Sikerült felhúzódzkodnia a könyökére, és nagy erőfeszítések közepette felült az ágyon a tollpárnák között, amelyeket Piccarda szolgálatkész keze kényelmesen eligazgatott. Ám Giovanni bosszús méltatlankodással eltolta őket, és intett Cosimónak, hogy lépjen közelebb a halálos ágyához.

Bár megfogadta magában, hogy erős lesz, amikor elérkezik a pillanat, Cosmiónak nem sikerült visszatartania a könnyeit. Aztán elszégyellte magát a gyengesége miatt, és a jobb kézfejével letörölte a könnyeit.

Az apjához lépett.

Giovanni még utoljára mondani akar valamit, mielőtt elmenne. A fia felé hajolt, mire Cosimo megfogta a vállát.

A sötét szemét a fiára szegezte. Úgy csillogott, mint két ónixgomb a gyertyák remegő fényében, amelyek szinte vakítottak a félhomályba borult szobában.

A pátriárka hangja rekedten és komoran tört elő, akár a víz a kút mélyéről.

– Fiam – dünnyögte –, ígérd meg nekem, hogy józanul viselkedsz majd a politikai pályán! Hogy mértékletesen élsz! Mint egy egyszerű firenzei polgár. Ugyanakkor határozottan cselekszel, ha a szükség úgy hozza.

A szavai egy folyó sodrásával bírtak, mégis tisztán ejtette ki őket, az élet utolsó szikrája diktálta, amit Giovanninak még sikerült fellelnie magában ebben a legvégső pillanatban.

Cosimo nézte, elveszett az apja sötét és csillogó szembogarában.

– Ígérd meg! – buzdította Giovanni a hév utolsó lökésével. Az átható szeme majdnem megtörte a fia tekintetét, a szája íve erővel és jelentőségteljes súllyal teli kifejezést írt az arcára.

– Ígérem – felelte Cosimo, a hangja megtört a felindultságtól, de nem habozott.

– Most már boldogan halok meg.

Ahogy ezeket a szavakat kimondta, Giovanni lehunyta a szemét. Az arca végre kisimult, mert túl sokáig várt a halállal párbajozva, kizárólag azért, hogy az imádott fiának elmondhassa mindezt.

Mindent kifejeztek, ami ő volt: az elkötelezettségét a saját városa és népe iránt, a mértékletességét és tapintatosságát, amely soha nem hivalkodott a gazdagságával és anyagi javaival, és természetesen az eltökélt és konok döntéshozó képességét.

A keze kihűlt, és Piccarda könnyekben tört ki.

Giovanni de’ Medici meghalt.

Cosimo átölelte az anyját. Törékenynek és védtelennek érezte. A könnyei az arcát mosták. Miközben azt suttogta neki, hogy legyen erős, eltávolodott tőle, és az apjához lépett, lezárta a szemhéját, mindörökre kioltva ezzel azt a tekintetet, amely lángra lobbantotta az életet.

Lorenzo hívatta a papot, hogy feladja neki az utolsó kenetet.

Ám még miközben Cosimo kilépett a szobából, mellészegődött. Egy pillanatig habozott, mielőtt beszélni kezdett, mert attól félt, hogy megzavarja, de Cosimo intett neki, hogy megértesse vele, készen áll meghallgatni.

– Beszélj! – mondta. – Mi az, ami nem várhat?

– Az igazat megvallva – kezdett bele Lorenzo –, az apánkról van szó.

Cosimo felvonta az egyik szemöldökét.

– Azt gyanítom, hogy valaki megmérgezte – mondta Lorenzo összeszorított fogakkal.

Ez a hirtelen kinyilatkoztatás olyan erővel érte, mint egy pörölycsapás.

– Hogyan? Hogy mondhatsz ilyet? – és még miközben kiejtette ezeket a szavakat, a gallérjánál fogva megragadta Lorenzót.

Az öccse előre látta ezt a fajta reakciót, és megszorította a csuklóját.

– Ne itt! – kiáltott fel fojtott hangon.

Cosimo azonnal megértette. Úgy viselkedik, mint egy bolond. Leeresztette a két kezét.

– Járjunk egyet! – mondta, és nem fűzött hozzá mást.

3.
MÉREG

A kertben még hideg volt a levegő.

Február 20-át írtak, és bár már nem volt messze a tavasz, az ég mintha nem akart volna megszabadulni az ónszínű árnyalatától, miközben a Palazzo Medicit a halál leheletét hozó, jeges szél tépázta.

A hortus conclusus, a zárt kert közepén emelkedő szökőkút sugarai jegesen csordogáltak, ezüstösen hullottak vissza a medencébe. A víz felületén itt-ott vékony jégkéreg képződött.

– Tisztában vagy vele, mit beszélsz?

Cosimo dühös volt. Nem csupán az dúlta fel, hogy éppen elveszítette az apját, ráadásul ily módon, de most még szembe kell néznie egy összeesküvés közönséges kelepcéivel is. Mit is várt? Az apja hatalmas ember volt, és az évek során sok ellenséget szerzett, nem is beszélve arról, hogy Firenze az, ami: egyrészről maga a nagyszerűség és hatalom, másrészről viszont kígyók és árulók fészke, ahol a legtehetősebb családok nyilvánvalóan nem nézték jó szemmel egy olyan férfi felemelkedését, akinek húsz év leforgása alatt sikerült egy egész pénzügyi birodalmat kiépítenie azzal, hogy nem csupán Firenzében, de Rómában és Velencében is bankfiókokat nyitott. Ráadásul az apja soha nem volt hajlandó megtagadni a polgári származását, és távol állt tőle, hogy a nemesi családoké mellé álljon, mindig úgy döntött, hogy a köznéppel marad, és tartózkodott attól, hogy politikai szerepet vállaljon. Egy kézen meg lehetett számolni, hányszor tette be a lábát a Palazzo della Signoria, a Kormánypalota épületébe.

Cosimo megrázta a fejét. A szíve mélyén világosan érzékelte a Lorenzo lelkében lakozó jó szándékot. De ha a dolgok úgy állnak, ahogy mondja, ki követhetett el ilyen bűntettet? És főleg, miként lehetséges, hogy a méreg eljutott az apja étkezőasztalára? Mély, fekete szemével az öccse világos és élénk szemét kereste. A tekintetében ezer kérdés bujkált, de engedte, hogy egy pillanatig elidőzzön az öccsén, hogy beszédre buzdítsa.

– Azon tűnődtem, helyes-e elmondanom neked, tekintve, hogy a kezemben nincs semmi, csak a gyanú – kezdett bele Lorenzo. – Egyetlen bizonyítékom van a kijelentésemre. De az apánk halála olyan váratlan volt, hogy felmerült bennem a kétely.

– Ebben teljes mértékben igazad van. De hogy történhetett? – kérdezte Cosimo ingerülten. – Ha igaz, amit mondasz, a mérget valaki becsempészte a házba! Az apánk az utóbbi időben nem járt el otthonról, és ha mégis, sem ételt, sem italt nem fogyasztott házon kívül.

– Tisztában vagyok vele. És éppen ezért csak gyanú, amiről beszélek, ahogy már mondtam. Másrészről viszont Giovanninak számos ellensége volt. Aztán, amikor már kezdtem azt hinni, hogy mindez pusztán agyrém, ezt találtam.

Lorenzo kezéből előkerült egy sötét, bogyós fürt. Úgy fénylettek, mintha fekete gyöngyök lettek volna: csábítóak és ellenállhatatlanok.

Cosimo nem értette, a tekintete ezernél is több kérdésről árulkodott.

– Nadragulya – magyarázta Lorenzo. – Olyan növény, amely sötét virágot hoz és mérgező gyümölcsöt. A földeken nő, gyakran régi romok tövében. Az az igazság, hogy ezt a kis fürtöt itt, az otthonunkban találtam.

Ez a kijelentés összezavarta Cosimót. – Tisztában vagy vele, mit beszélsz? Ha ez így van, az azt jelenti, hogy ebben a házban valaki a családunk ellen ármánykodik.

– Még egy ok, hogy semmilyen gyanút ne hagyjunk kiszivárogni.

– Igen – szólt közbe Cosimo –, teljesen egyetértek, de ez nem fog bennünket megakadályozni abban, hogy a végére járjunk ennek a dolognak, amely, ha igaznak bizonyul, tragédia színezetét adná a halálesetnek. Remélem, hogy ez csak találgatás, mert ha nem, Lorenzo, esküszöm, hogy saját kezemmel ölöm meg a felelőst.

Cosimo sóhajtott. Érezte, hogy ez az ostoba fenyegetés üresen cseng, a tehetetlenség és kétségbeesés érzésével tölti el, aminek alig tud gátat vetni.

– Nem lehet nehéz ilyen mérget beszerezni, ugye? Egy olyan városban, mint Firenze… – kérdezte nem minden aggodalom nélkül, mert elég keserű dolog volt megállapítani, mennyire könnyű ebben a városban valakinek az életére törni. És hogy akinek ekkora öröksége forog kockán, annak innentől kezdve kétszeresen vigyáznia kell.

– Bármelyik jó gyógynövényárus hozzáfér ilyen anyagokhoz, és tud belőle orvosságot vagy főzetet készíteni.

Cosimo tekintete végigsiklott a kerten. Kopár volt és szürke, akárcsak a téli reggel. A kúszónövények sötét és nyughatatlan pókhálót fontak a falakra.

– Rendben – mondta aztán –, a következőt fogjuk tenni. Te követed a mérgezés nyomát. A házban egy szót sem szólunk róla. Tápláld a gyanúdat, öntsd formába! Ha valóban létezik az a férfi, aki megölte az apánkat, akkor a szemébe akarok nézni.

– Megteszem, nem nyugszom, amíg ennek a kígyónak neve nem lesz.

– Úgy legyen! De most menjünk be!

Lorenzo bólintott.

Visszatértek a házba, miközben a felfedezés sötét előérzete megrendítette a szívüket.

4.
A VÉGRENDELET

Az elmúlt napokban a halott mellett virrasztottak.

Firenze minden nagyobb családjának a képviselője eljött, hogy végső búcsút vegyen Giovannitól. Még azok is, akik életében megátalkodott ellenségüknek tekintették. Közöttük voltak természetesen az Albizzi család tagjai is, akik kezdettől fogva hatalmaskodtak Firenzében. Rinaldo méltatlankodással és gőggel teli tekintettel érkezett. De nem kerülhette meg a látogatást. A Palazzo Mediciben két napon át jöttek-mentek az előkelőségek.

Most, hogy minden véget ért, és a temetés ragyogó, de mértékletes módon lezajlott, Cosimo, Lorenzo és a feleségeik a palota egyik nagy szalonjában gyűltek össze, hogy meghallgassák Giovanni végakaratát.

Ilarione de’ Bardi, a család bizalmi embere, akiben Giovanni teljes mértékben megbízott, éppen feltörte a pecsétet, és arra készült, hogy felolvassa Giovanni végakaratát. Lorenzo arca haragos volt. Úgy látszott, komor gondolatokba merült. Nyilvánvalóan előrehaladt a nyomozással, gondolta Cosimo. Hamarosan beszél majd vele, és elemzik az eddigi eredményeket. Közben Ilarione elkezdte a felolvasást.

– Fiaim és egyetlen örököseim, nem tartottam szükségesnek, hogy szabályos végrendeletet írjak, hiszen már évekkel ezelőtt kineveztelek benneteket a bank élére, magam mellé vettelek benneteket mindabban, ami az igazgatást és az általános működést illeti. Tökéletesen tudatában vagyok, hogy leéltem azt az időt, amit Isten a születésem napján kegyeskedett nekem adni, és azt hiszem, nem tévedek, amikor azt mondom, hogy elégedetten halok meg, mert tudom, hogy jólétben és egészségben hagylak itt benneteket, és hogy képesek lesztek arra, hogy tiszteletteljes, méltó és illendő életet éljetek Firenzében, sokak barátságának a támogatásával. Úgy érzem, elmondhatom, hogy a halál nem teher számomra, mert erős és tiszta annak a tudata bennem, hogy nem sértettem meg senkit, sőt, lehetőségeimhez mérten jót tettem azzal, akinek szüksége volt rá. Ezen okból kifolyólag arra buzdítalak benneteket, hogy tegyetek ti is hasonlóan. Ha biztonságban és megbecsülésben akartok élni, azt ajánlom, hogy tartsátok be a törvényeket, és ne vegyetek el semmit, ami másokat illet, mert ily módon távol tartjátok magatokat attól, hogy irigység és veszély üsse fel a fejét körülöttetek. Azért mondom ezt, mert emlékeznetek kell rá, hogy az ember szabadsága ott ér véget, ahol a másiké kezdődik, és mert mások nem azért gyűlölnek meg, amit az embereknek adunk, hanem azért, amit elveszünk tőlük. Ezért törődjetek a magatok dolgával, mert ily módon sokkal többre tesztek szert, mint azok, akik mohón és epedve próbálják mások vagyonát megkaparintani, és rendre úgy végzik, hogy elvesztegetik a sajátjukat is, míg végül az életük nyomorba és gondokba süllyed. Ezért biztos vagyok benne – az ellenségek, vereségek és csalódások ellenére, amelyek időnként mindannyiunk életét sújtják –, hogy ezt a néhány józan ész diktálta szabályt követve sikerült a jó híremet épségben megőriznem ebben a városban, és ha lehetséges, még növelnem is. Nincsenek kétségeim azt illetően, hogy ti is megtartjátok és növelitek majd a sajátotokat, ha követitek ezt a néhány, egyszerű tanácsot. Ha viszont úgy döntötök, hogy másként viselkedtek, akkor ugyanilyen bizonyossággal megjósolom nektek, hogy csak egyfajta véget érhettek, mégpedig azokét, akik tönkreteszik saját magukat, és elmondhatatlan csapásokat hoznak a családjukra. Fiaim, fogadjátok apátok áldását!

Ilarione hangja ezen a ponton megtört. Piccarda könnyekben tört ki. Csendes sírás volt, az orcáit könnyek barázdálták. Nagyon finom vászon zsebkendőt emelt a szeméhez, és megtörölte. Nem szólt egy szót sem, mert egyelőre azt akarta, hogy Giovanni végakaratának szavai a levegőben maradjanak még, és olyan látomást keltsenek, ami viselkedési kódexként szolgál a fiai számára.

Aztán Ilarione feltette a legnyilvánvalóbb, ugyanakkor leghelyesebb kérdést:

– És most, hogy felolvastam, amit kértek tőlem, megkérdezem: mi a következő lépés a bankot illetően?

Cosimo ragadta magához a szót.

– Firenzébe hívjuk az összes itáliai bankunk vezetőjét, hogy elénk tárják a helyzetüket. Téged kérnélek meg, Ilarione, hogy gondoskodj most erről!

A Mediciek bizalmi embere komoran bólintott.

Aztán elbúcsúzott.

Piccarda szilárdan nézte Cosimót, mint mindig, amikor valami fontosat kellett vele közölnie. A ház könyvtárában várta.

Elegáns, bársonykárpitos karosszékben ült. A kandallóban vörös parázs sercegett, és időnként egy-egy szikra úgy pattant fel egészen a kazettás mennyezetig, akár egy lázadó szentjánosbogár.

Piccarda a meleg árnyalatú, gesztenyebarna, hosszú haját hímzett, gyöngyökkel beszegett főkötő alá rejtette, a kendőjét arannyal varrták ki, és drágakövek csillogtak rajta. Az élénk indigókék árnyalat, illetve a világoskék, prémszegélyes felső ruha kiemelte sötét szemének lágy árnyalatait, a derekán pompás ezüstöv fogta össze szorosan a ruháját. A redőzés, amelyen elidőzött a keze, mértéktartóan, de nyilvánvaló módon hivalkodott a drága szövet jelentős mennyiségével, amelyet a ruha varrásához felhasználtak. A bő, buggyos ruhaujjai a csuklóján szintén ezüsthímzésben végződtek, és a szabásuk látni engedte a szürke, bársonybrokát alsó öltözet ujját, ami bizonyára hosszas kidolgozást követelt meg.

Az elmúlt kemény napok ellenére Piccarda ragyogó volt és elszánt, beszélni akart a fiával, hogy az tisztában legyen vele, mit kell tennie. Cosimo persze nem volt balga, de olyan szerelmet táplált a művészet és a festészet iránt, amely megítélése szerint nem mindig egyezett teljes mértékben a ráruházott örökséggel. És Piccarda nem engedhetett meg egyetlen hibát vagy félreértést sem. Biztos akart benne lenni, hogy Cosimo megértette, mi vár rá.

– Fiam – szólította meg –, az apád nem fejezhette volna ki magát világosabban és szeretetteljesebben. És tudom, hogy a halálos ágyán nem takarékoskodott másfajta tanácsokkal sem. Firenze olyan, akár egy vad csődör: nagyszerű, de be kell törni. Nap mint nap. Az utad során találkozni fogsz olyan emberekkel, akik hajlandóak neked segíteni és támogatni a műved, de bárdolatlanokkal és naplopókkal is, akik készek elvágni a torkod, illetve olyan ravasz ellenségekkel is, akik megpróbálnak majd hasznot húzni a jó szívedből és a becsületességedből.

– Anyám, nem vagyok zöldfülű – tiltakozott Cosimo, miközben arra gondolt, mennyire tanulja most is éppen ezt az igazságot.

– Hadd folytassam! Tökéletesen tudom, hogy nem vagy az, és hogy jelentős részed volt a család gyarapodásában, de a dolgok most tovább bonyolódnak, fiam. Meg vagyok róla győződve, hogy megtalálod az utad, amely bár tiszteletben tartja az apád akaratát, mégis a te meggyőződésed szerint kanyarog. Azt szeretném tanácsolni, hogy haladj a megjelölt úton, és a viselkedésed mintájául a sztoikusoké szolgáljon, vagyis keresd a közjót, a mértéktartás minden formáját, és utasítsd vissza a hivalkodást. Azt szeretném még mondani, hogy mindig veled szándékozom lenni ezentúl is, és hogy azon fogok fáradozni, hogy az egész család kövessen téged, bármilyen döntéseket is hozol. De emlékezz, hogy akármilyen virágzó is az anyagi helyzetünk, és nyilvánvaló a tekintélyünk, sok az álnok ellenfelünk. Különösképpen gondolok itt Rinaldo degli Albizzire. Óvakodj tőle, és a politikai fogásaitól! Tudd, hogy kegyetlen és mindenre kész ember. A becsvágya nem ismer határt, és biztos vagyok benne, hogy bármit meg fog tenni, hogy ártson neked.

– Résen leszek, anyám, és boldogulni fogok.

– Az öcsédre természetesen számíthatsz. Mindig is azt gondoltam, hogy a jellemetek és a lelki beállítottságotok remekül kiegészíti egymást. Ő gyorsabb és szertelenebb, te megfontoltabb és elemzésre hajlamosabb vagy. Ahol ő cselekszik, te elmélkedsz, és széles látókörrel vágsz bele a dolgokba; ez szép és hasznos az életben. Maradjatok mindig egymás mellett, és tiszteljétek a másik vérmérsékletét! Visszatérve arra, ami rád vár: próbálj meg a saját ügyeiddel törődni, és emlékezz, milyen fontos, hogy előre lásd az ellenfeleid lépéseit! Giovanni mindig is csökönyösen ellenszegült, hogy részt vegyen a város politikai életében, de én ezzel soha nem értettem teljesen egyet. Ellenkezőleg, úgy hiszem, hogy fontos középen állást foglalni, vagyis közel a néphez, amely mindig is a szövetségesünk volt, mégis elvállalni olyan politikai megbízásokat és közszereplést, amely értékeli a nép kívánalmait, ugyanakkor válaszol a nemesek aggodalmaira is, és ily módon megőrizni egy támogatói réteget a leghatalmasabb családok köreiben is. Azt szeretném neked mondani, hogy ezen a téren is dolgoznod kell, hogy kétszeres támogatásra tégy szert.

Cosimo tökéletesen értette, milyen helyes és bölcs Piccarda tanácsa. Bólintott. De az anyja még korántsem fejezte be.

– Mondanom sem kell, hogy a jelek szerint Giovanni di Contugi felbujtotta Giusto Landinit Volterrában. És ennek oka az apád által is támogatott adóösszeírásról szóló törvényben keresendő. Azért mondom ezt most neked, mert nem lehet nem állást foglalnunk, és választanunk kell. Nem akarok szemrehányást tenni a figyelemért, amelyet a dóm kupolája körüli munkálatoknak szentelsz, de ugyanilyen igaz az is, hogy sokba kerülhet nekünk, ha kívül maradunk a politikából. Ügyelj hát erre a tényre! Nem azt kérem, hogy a kelleténél többet kockáztass, hiszen Rinaldo degli Albizzi a közügyek iránti hirtelen érdeklődésedben esetleg a lehető legrosszabbat látná, de azt sem engedhetjük, hogy egyedül ő és a családja ragadja magához a kezdeményezést. Firenze harcba készül szállni Volterra ellen, és az állásfoglalásunknak világosnak kell lennie.

– Másrészről nem árulhatjuk el a polgárságot és a köznépet sem – jegyezte meg Cosmio. – Giovanni, az apám sürgette az adóösszeírásról szóló törvényt, amelynek köszönhetően Firenze népe azt látta, hogy a nemességet jócskán megadóztatják.

– De Rinaldo degli Albizzi soha nem bocsátotta meg neki. Azt próbálom neked elmagyarázni, hogy nem szállhatunk szembe vele éppen most.

– Tudom. Rinaldo ezért indult harcba az embereivel és Palla Strozzival együtt Giusto Landini ellen.

– Természetesen. Az apád a nemesekhez csatlakozott volna, de ezt úgy tette volna, hogy nem foglal világosan állást. És helyesen cselekedett volna. Most az számít, hogy világossá tegyük, melyik oldalon állunk. Éppen ez a lényege a mondandómnak: nem engedheted meg magadnak, hogy ne legyen határozott politikai irányvonalad, és hogy ne ismertesd a szándékaidat. Így hát anélkül, hogy megtagadnád az apád művét, támogasd Firenzét! Hiszen Giovanni szándéka az volt, hogy az erőforrásokat és az áldozatokat arányosan osszuk el, és ebben semmi rossz nincsen. És nem ellentmondás, ha támogatod ezt az elvet, ugyanakkor szembe helyezkedsz egy olyan várossal, amelyik Firenze ellen fordul.

– Tudom – sóhajtott Cosimo –, úgy gondolom, csatlakozom a többi családhoz, nehogy azt az érzést keltsem, hogy ebben a pillanatban túlságosan el akarok tőlük különülni, mégis menteni szeretném azt az állásfoglalásunkat, miszerint a polgárság és általában véve az emberek védelmezői vagyunk. Ha a köznépet elveszítjük, akkor minden elveszik, amiért az apám dolgozott.

Piccarda elégedetten bólintott. Cosimo jól döntött és helyes ítélőképességgel. Bár keserűség itatta át a mosolyát, de fel is derítette az arcát. Még nem sikerült újra megszólalnia, amikor Contessina a könyvtárba rontott.

A szeme tágra nyílt, mintha az ördög űzte volna.

– Giusto Landini… – kiáltotta tompa hangon –, Giusto Landini meghalt Arcolano és a pribékjei keze által!

5.
RINALDO DEGLI ALBIZZI

– Végre meghalt az öreg, és ezzel a Mediciek kemény csapást szenvednek el.

Rinaldo degli Albizzi repesett az örömtől. A fogadó padján kuporgott zöld brokátzekében és ugyanolyan színű harisnyanadrágban. Palla Strozzi sandán nézett rá.

– Mit akarsz ezzel mondani? Hogy ez lenne a megfelelő pillanat, hogy rajta üssünk az átkozott uzsorásokon?

Rinaldo elrendezte a gesztenyeszínű, göndör haját. A szeme csillogott. Lehúzta a bőrkesztyűjét, és a faasztalra hajította. Megvárta, hogy a szép fogadósnő odaérjen, és addig válaszra sem méltatta Pallát. Imádta várakoztatni. Ily módon hangsúlyozta a kettejük közötti különbséget. A Strozzi család hatalmas, de nem annyira, mint az övé. Meg aztán Palla nem más, mint egy humanista, kifinomult és elegáns tintanyaló, ám teljességgel sikertelen. Hogy a dolgokat megváltoztassák, ahhoz keménykötésűnek kell lenni és vérszomjasnak, és ő mindkét feltételnek ugyancsak megfelel.

– Hozz nekünk báránycombot! – mondta a szép fogadósnőnek. – Meg kenyeret és vörösbort. Igyekezz, mert sokat harcoltunk, és éhesek vagyunk.

Miközben a hosszú, göndör, fekete hajú nő nagy szoknyasuhogás közepette visszafelé indult a konyhába, Rinaldo ferde pillantást vetett rá. Őszinte arca volt, és arannyal átitatott, gesztenyebarna szeme. Volt valami az alakjában, ami felkorbácsolta a vérét.

– Érdekes megfigyelni, hogy dicsekszel a harci érdemeinkkel, miközben a kisujjunkat sem mozdítottuk… De feltételezem, ez is része a te vitatható viselkedésednek, amellyel feltűnést akarsz kelteni az asszonynép előtt – jegyezte meg Palla Strozzi nem minden neheztelés nélkül. Gyűlölte, amikor Albizzi nem válaszolt neki. És ez többször esett meg, mint ahogy az ínyére való lett volna.

Rinaldo válaszként csupán mosolygott.

Aztán Pallára fordította a tekintetét, aki vele szemközt ülve várt.

– Jó öreg Pallám – fogott bele –, nézzük az elejétől kezdve! Talán nem igaz, hogy a Tízek Haditanácsa megbízott bennünket, hogy vezessük az embereinket Volterra ellen, és büntessük meg, amiért fellázadt, csakhogy a helyzet magától megoldódott? Láttad, nem? Giusto Landini fejét kopjára tűzték! És emlékszel, miért akart Giusto fellázadni Firenze ellen, igaz?

– Persze! – kiáltott fel Strozzi. – Az adóösszeírásról szóló törvény értelmében kivetett új adók miatt.

– Amit ki sürgetett annyira…? – adta a szájába a szót Rinaldo degli Albizzi.

– Giovanni de’ Medici.

– Pontosan.

– De végül Giusto gőgjét a saját népe büntette meg. Arcolano összegyűjtötte az embereit, és levágták a fejét.

– Bátorkodom hozzáfűzni, ahogy korábban te is megjegyezted, ezzel megkímélt bennünket a piszkos munkától, és olyan tisztán kerülünk ki ebből az ügyből, mint a májusi égbolt, sőt győzedelmesen, amiért Volterrát visszatereltük Firenze óvó szárnyai alá.

– Ráadásul anélkül, hogy a kisujjunkat mozdítottuk volna – fejezte be Palla Strozzi.

– Pontosan. Na mármost – folytatta Rinaldo –, nem titok, hogy Niccolò Fortebraccio dúl-fúl Fucecchióban, hiszen igaz, hogy pontosan Giovanni de’ Medici volt a béke fő pártfogója Firenzében, illetve az az ember, aki végső soron elérte, hogy a firenzeiek elbocsássák őt a szolgálatukból. Tagadható-e ez?

– Tartózkodnék tőle – mondta türelmetlenül Strozzi –, de ne játszadozz velem, Albizzi!

– Nem játszadozom, a legkevésbé sem, máris tisztán fogsz látni. Na mármost: tény, hogy Arcolano úr obtorto collo, kénytelen-kelletlen visszaszolgáltatta nekünk Volterra lázadni kész városát a jól kijátszott lépésének köszönhetően, erre nem lehet mást mondani.

– Ha jól kijátszott lépésnek nevezd azt, hogy kardélre hányta a embereket.

Rinaldo egy kézlegyintéssel elhessegette ezt a megjegyzést, mintha bosszantaná. És valóban bosszús volt, mert nehezen viselte Palla modorosságát, amellyel kihangsúlyozta ezeket az ostoba részleteket.

– Ostobaság – jelentette ki –, ha az ember nem áll készen vért ontani, akkor elég nehéz elképzelni, hogy Firenzét a magáévá tegye.

– Nekem semmi gondot nem okoz, hogy megtegyem, Albizzi, csak szeretem, ha nevén nevezzük a dolgokat. – Palla tudta, hogy ezzel tovább ingerli a társát, de semmiképpen nem óhajtotta megkönnyíteni a feladatát. Végső soron semmilyen módon nem érezte magát alsóbbrendűnek nála.

– Ugyan, barátom, ne vigyük túlzásba a szőrszálhasogatást! Ezt a stratégiádat tartogasd másnak! Ami bennünket illet: Niccolò Fortebraccio hőn áhítja, hogy újra városokat gyújtson fel és nőket erőszakoljon meg…

– Hibáztatnunk kellene érte? – szakította félbe Palla, és miközben ezt mondta, az ő tekintete is a szép fogadósnőre siklott, aki illatos kenyeret és bűnsötét boros kancsót helyezett az asztalra két fakupával egyetemben. Közben az egyszerű ruhája széles kivágása felfedte a fehér, telt keblét, amitől Palla csettintett egyet a nyelvével, mintha éppen valami ellenállhatatlan finomságot kóstolt volna.

A nő ügyet sem vetett rá, miközben a férfi le nem vette róla a szemét, aztán visszament a konyhába.

– Arra figyelj, amit mondok, ahelyett, hogy félbeszakítasz, csak hogy fogadósnőket zaklass, te javíthatatlan! – tett neki szemrehányást Albizzi. – Értem, hogy osztod Fortebraccio vágyait, de nem ez a lényeg!

– Akkor mi lenne az, a jóisten áldjon meg? – és miközben ezt kérdezte, Strozzi bort töltött a kupákba, majd a sajátját a szájához emelte, és néhány korttyal kiitta, miközben a nektár csitította az érzékeit.

– Azt akarom veled megértetni, hogy alkalmat kell adnunk neki, hogy csatázhasson. Csak akkor taszíthatjuk a várost teljes zűrzavarba, és használhatjuk ki a helyzetet, hogy egy csapásra birtokba vegyük, ha újabb háborút robbantunk ki.

– Igazán? – Palla hitetlenkedve sürgette Rinaldót. – Tényleg ennyire meg vagy róla győződve, hogy ez a legjobb haditerv? Lássuk csak, jól értettem-e: ki akarod használni Fortebraccio neheztelését a firenzeiekkel szemben, le akarod fizetni, rá akarod venni, hogy Firenze ellen vonuljon, te pedig kihasználva a vért és a rémületet, birtokba veszed a várost?

– Nos, az ötlet ez volna, meg aztán nem igazi háború lenne. Engedjük, hogy a köznépből lemészároljon valamennyit, talán közöttük lesz Cosimo meg a családja is, és akkor megálljt parancsolunk a mészárlásnak, mivel így szól az egyezség, és magunkhoz ragadjuk a hatalmat. Könnyű és tiszta munka, nem gondolod?

Palla megrázta a fejét.

– Egyáltalán nem győztél meg – mondta. – Talán nem lenne megfelelőbb kivárni egy kedvezőbb alkalmat? Tudod, hogy Niccolò da Uzzano a Mediciek barátja, és amíg mellettük áll, nem lesz könnyű felülkerekedni olyasvalakin, mint Cosimo, sem pedig birtokba venni a várost, ahogy te mondod.

– Akkor mit javasolsz? – csattant fel türelmetlenül Albizzi. – Giovanni de’ Medici meghalt, a család és a vagyona a fiai irányítása alá került. Lorenzo bolond, de Cosimo veszélyessé válhat. Nem egyszer mutatta meg, hogy helytállóan tud viselkedni. Az ő nevéhez fűződik a dóm kupolája, és mindannyian tudjuk, milyen kapcsolatot ápol a pápai állammal. Persze, nagy gondot fordít rá, hogy jótevőnek látszódjék, és úgy tesz, mintha a csata peremén maradna, de igazából épp olyan dörzsölt és kegyetlen, mint az apja, sőt, talán jobban. Az az igazság, hogy mindenkit lefizet és uzsorás, és ha hagyjuk, nem csupán a családjainkat dönti romlásba, hanem az egész köztársaságot.

Palla fújtatott.

– Feltéve, hogy a Santa Maria del Fiore kupolája nem pusztán a Mediciek ügye, tekintve, hogy a Dóm Építési Bizottsága határozza meg a megvalósítás ütemét és módját, és hogy meglátásom szerint Filippo Brunelleschi nagy lendülettel halad…

– Túlságosan naggyal! – Ezúttal Rinaldo szakította félbe Pallát.

– Igen, túlságosan naggyal – szólt közbe Palla –, ráadásul mindezt Lorenzo Ghiberti kárára teszi, akit pedig Filippóval együtt bíztak meg, hogy a munkálatokat irányítsa!

– Igen, igen, tudom, hogy emiatt neheztelsz legjobban, de törődj bele, hogy nem a kultúrával fogjuk megoldani a gondjainkat! – csattant fel Rinaldo, aki nehezen viselte a barátja folytonos elkalandozásait, amelyek ráadásul olyan gyakran kötődtek tőle teljesen idegen témákhoz, mint például a művészethez.

– Mindenesetre – folytatta Strozzi – nem látom, milyen tényleges előnyt kovácsolhatunk belőle, ha leromboljuk a saját városunkat pusztán azért, hogy a Medicieket megöljük. Akkor már kifizetődőbb volna bérgyilkosokat szerződtetni. Másrészről pedig nem lenne több értelme Fortebracciót nem Firenze, hanem teljesen más cél felé terelni? Amit talán a Tízek Haditanácsa is jóváhagy?

És miközben Palla Strozzi szavai csábítóan és célzatosan a levegőben lebegtek, a fogadósnő fatálcával jelent meg, amelyen nagy tányér trónolt, rajta hatalmas, félbe vágott báránycomb. Két kisebb tál a párolt lencse erős illatát árasztotta.

– Nagyszerű – szaladt ki Rinaldo száján, amikor a szeme elé került az étel. – Mit is mondtál?

– Azt mondtam, hogy nagyobb szerencsével járhatunk, ha meggyőzzük ezt a vérszomjas Fortebracciót, hogy a figyelmét szentelje inkább Luccának.

– Miért is?

– Hogy növeljük a területünket, és ezzel ugyan újabb háborút igazolunk, de nem szorgalmazzuk a saját városunk elleni támadást. Az egyszerűen őrültség lenne. De mondok én mást is. Az ötleted első része jó: megtölteni Fortebraccio bukszáját, hogy rávegyük a támadásra. Csakhogy én Luccát támadtatnám meg vele. Belefáradt, hogy Fucecchióban kell penészednie, veszélyes, és nem lehet ellenőrzés alatt tartani, te magad mondtad, ezzel igazoljuk azt a döntést, hogy Paolo Guinigi városa ellen indítjuk. Én jelen pillanatban a Tízek Haditanácsának tagja vagyok, és vannak derék szövetségeseim, ahogy neked is: nem lesz nehéz meggyőzni a legfőbb hatóságot, hogy Lucca megtámadására szavazzon, és egyszer s mindenkorra kiterjesszük rá a hatalmunkat. Pontosan úgy, ahogy Volterrával történt. Fortebraccio megtámadja és elfoglalja Luccát. Amint bevette a várost, újfent mi leszünk Firenze városának küldöttei, akik lecsitítják a kedélyeket, és békét kötnek a győzelem után, ezáltal visszaszerezzük a nép és Firenze lakosainak kegyeit, hiszen mi leszünk a köztársaság megmentői, és ezzel megerősítjük a pozíciónkat a városban a Mediciekkel szemben.

Rinaldo elgondolkodott. Nem rossz ötlet, de Palla túlságosan finomkodva fejtette ki.

Csendben maradt, és beleharapott a húsba, leszaggatta a fehér csontról.

Épphogy megnyerték a csatát Volterra ellen, de a háborúnak folytatódnia kell, ebben egyetértett Pallával, és az ötlet, hogy a katonai fölényükön és a firenzei hegemónia bővítésén keresztül újra megerősítsék a saját tekintélyüket és politikai hatalmukat, intelligens módja annak, hogy egyre inkább csökkentsék Cosimo de’ Medici szerepét. Aztán ha már úgyis háború dúl, egy-egy hátba szúrás vagy halálos kardcsapás… mindig napirenden van. A halál ott leselkedik minden sarkon, ám neki szándékában állt megszabni az idejét és módját. Nem fog ölbe tett kézzel várni.

– Mindenképpen harcolni fogunk – mondta, és felemelte a kupát. Palla Strozzi is így tett, és koccintottak.

– És elhallgattatjuk a Medici-ház átkozott sarját. – Rinaldo kiürítette a kupáját. A bor összemaszatolta a száját. A gyertyák vajszínű fényében alvadt vérnek látszott. Kegyetlen vigyorra húzta a száját. – Cosimo napjai meg vannak számlálva – mondta fátyolos hangon.

6.
AZ ILLATSZERÁRUS

Lorenzo nem volt újonc a méregkeverés területén. Sok más erénye mellett az anyjától a füvek és porok iránti szenvedélyét is örökölte. Nem volt gyógynövényszakértő, és nem ismerte a népi bölcsesség diktálta alkimista titkokat, mégis megmaradt benne valami az anyai szenvedélyből, legalább annyi, hogy tudta, kik azok a gyógynövényárusok Firenzében, akik könnyűszerrel be tudnak szerezni mérgező porokat és füveket.

Ez nem volt sok, mint kiindulópont, de mégiscsak valami, és őszintén szólva egy dologban biztos volt: az apja nem halhatott meg természetes halállal. Valami azt súgta neki, hogy ezt a váratlan és reménytelen betegséget valaki kiváltotta.

Hogy ki és mi okból, azt még nem tudta.

Kérdések nyüzsögtek a fejében, és a lehetséges válaszok megsokszorozták ezeket a kérdéseket, ezért a fáradságtól nem kímélve magát úgy döntött, hogy észszerű módon néz szembe a problémával, és a legegyszerűbb, legbiztosabb módszert követi: a végétől kezdve vezeti vissza a bűntényt az elejéig.

Ebből az előfeltételezésből kiindulva a Giovanni halálát követő napokban gondja volt rá, hogy elszánt és csökönyös módon kifaggasson néhány gyógynövényárust. Persze ezzel kockázatot is vállalt, sőt, néhány helyzetben túl is ment a megengedetten, mert úgyis mindenki tudta, ki ő, és ami még fontosabb, hogy kit képvisel. Az eredmény az lett, hogy nem sikerült kiugrasztania a nyulat a bokorból.

Időközben Cosimóval együtt szemmel tartotta az egész cselédséget, amely a Palazzo Mediciben tevékenykedett. Bonyolult ügy volt, de a gyanú végül egy szép, hollófekete hajú szobalányra vetült, akit nem sokkal korábban vettek fel. Másodlagos beosztásban dolgozott hetente néhány napot. Némi nyomozás után Lorenzo kiderítette, hogy korábban ennek a nőnek illatszerüzlete volt Firenzében. Laura Riccinek hívták. Ha valaki tud valamit a kotyvalékokról és egyéb ördöngösségekről, az ő lesz, mondták. Természetesen úgy járnak majd el, hogy ne keltsenek gyanút. Lorenzo követi a lányt, hogy megtudja, hol lakik, és próbál néhány kérdést feltenni neki. Óvatosan és körültekintően kell mozognia. Végső soron semmiféle bizonyítékuk nincs, hogy a lány lett volna az. De nyilvánvalóan ő a leginkább gyanúsítható.

Ezért ebben a pillanatban Lorenzo éppen a szép illatszerárusnőt követte titokban. Már egy ideje mögötte haladt a város sáros és sötét sikátoraiban, amelyekre vér és húsmaradék vont kérget.

A hentesek működése vexata quaestiót, régi, megoldatlan kérdést jelentett a városban, tekintve, hogy a két- és négykerekű kordéik örökös jövés-menése szinte mindig vér- és húscafatcsíkot festett a központ utcáira. A szag émelyítő volt, édeskés, amitől felfordult az ember gyomra. A Kétszázak Tanácsa jó ideje felvetette a problémát, de egyetlen illetékes intézmény sem hozott döntést. Valaki azt javasolta, hogy minden firenzei hentes üzletét költöztessék a Ponte Vecchióra, de ebből sem lett semmi. Mindenesetre miután átment a szalmapiacon, Lorenzo követte a nőt a Ponte Vecchión át, amíg meg nem érkeztek Oltrarno negyedébe. Itt, miután elhagyták a vándorok menedékházát, az illatszerárusnő a Szentháromság híd irányában haladt tovább, aztán befordult balra, egy kis közbe, és végül megállt, vélhetően az üzlete előtt.

Előhúzta a kulcsát, és a kulcslyukba dugta.

Szétnézett, nem tudta elrejteni az aggodalmát, aztán belépett. Úgy látszott, gyanítja, hogy követték.

Amikor belépett, Laura gyengén megvilágítva találta a helyiséget. A mennyezetre erősített vaslámpáról négynél nem több gyertya árasztott bágyadt fényt. Hogy kevésbé komorrá tegye a környezetet, kinyitott egy fiókot, és előhúzott néhány faggyúgyertyát, háromkarú ezüst gyertyatartóba dugta őket, majd az asztalra helyezte, egy sor üvegtároló közé, amelyek színes füveket és porokat tartalmaztak.

Miután kivilágította a szobát, és ügyelt rá, hogy az ablaktáblák jól be legyenek csukva, egy váratlan hangtól megugrott.

Az egyik sarokban, a bársonykárpitos karosszékben rendkívüli külsejű férfi ült. Mélykék szeme volt és hosszú, vörös haja. Teljesen feketébe öltözött, beleértve a köpenyét is, amely az egyik vállán lógott. A vaslemezekkel megerősített zekéje a fegyverforgató férfiak csoportjába engedte sorolni, és ennek bizonyítékaként rövid kardot viselt az övén, amelyet jól láthatóan elő is húzott. Felnegyedelt egy almát, és enni kezdte, szemmel láthatóan nagy elégedettséggel.

– Hát itt vagy, mein Kätzchen?

A férfi érdes, kellemetlen hanghordozással ejtette ki a szavakat, a reszelős hangja jóformán képtelen volt ugyanabban a magasságban maradni. Bizonyos értelemben kedve szerint csúszkált a magasból a mélybe, nemigen tudott uralkodni rajta. Legalábbis tökéletesen nem.

– Istenem, Schwartz – mondta Laura –, megijesztettél.

A svájci zsoldos hosszasan, némán nézte. Látta, ahogy a nő megborzong a fagyos tekintetétől.

– Félsz tőlem? – kérdezte tőle.

– Igen.

– Nagyon jó. Gyanakodnak?

– Igen.

– Gondoltam. Másrészről megtetted, amit meg kellett tenned. Ha rá is jöttek valamire, már késő.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Gyere ide!

A nő ott maradt, ahol volt.

A férfi soha nem ismerte volna be magának, de így még jobban tetszett neki. Imádta a temperamentumos nőket. És Laura az volt, de még mennyire!

Elidőzött rajta a tekintete, a nő valóban igazi szépség volt. Még a gyertyák pislákoló fényében is elkápráztatta ez az olajos barna bőr, és legalább egy-egy pillanatra szívesen elveszett azokban a zöld szemekben, amelyek olyanok voltak, akár a nyári erdő. A tökéletes, ovális arcát dús, fekete loknik keretezték, de talán ez az izgató és csábító illat rabolta el teljesen a lelkét, ez a menta- és csalánillat, amely mintha szétáradt és folyékony fénnyé vált volna, hogy az egész szobát elönthesse.

– Hogyhogy bezártad az üzletet? – váltott témát.

– Nem ment jól az üzlet, amúgy meg nem tartozik rád.

– Rendben, rendben – mondta Schwartz, és megadóan felemelte a kezét. A rövid kard pengéje ragyogott a gyertyafényben.

– Elárulod a jöveteled okát?

– Azért jöttem, hogy megmentselek.

– Igazán?

– Világos, hogy a Medicieknek mostanra bolhát tettél a fülébe. A tény, hogy Lorenzo követett, azt bizonyítja, hogy igazam van. De ez nem minden: itt kint vár téged. Láttam.

– Istenem! – Laura megugrott. – Nem vettem észre! Félsz tőle?

– Kicsit sem.

– Pedig kellene.

– És miért?

– Van róla valami halvány elképzelésed, kik ők? Nyilvánvalóan nincs.

– Gyere ide! – parancsolt rá újra a férfi.

– És ha nem akarok?

– Ne kelljen még egyszer mondanom! Nehogy már egy nő, akinek szüksége van rám, visszautasítson egy kis szívességet!

Laura egy pillanatig mintha még gondolkodott volna azon, amit Schwartz mondott neki.

Aztán három szót ejtett ki a száján.

– Egy szép nő – nyomatékosította félmosollyal –, túl szép egy magadfajtának, Schwartz!

– Igen – tréfálkozott a férfi –, így vagy úgy, de mindig minden a szép nők és a mérgeik körül forog, nem igaz? De ne csináld ezt, vagy isten a tanúm, adok neked ezzel a karddal egy kis ajándékot, és már el is veszítette a vonzerejét az a szép arcod.

Laurát elmondhatatlan érzés kerítette hatalmába. Valami olyan, ami kibogozhatatlanul a távoli múltjához kötődött, amelyről azt remélte, hogy örökre kitörölte. A szemében mély harag gyúlt, amit csak ő érthetett. De csupán egy pillanatig tartott, és nagyon igyekezett nem mutatni. Remélte, hogy elég gyors és megfontolt volt ahhoz, hogy Schwartzot becsapja. Főleg azért, mert ez a férfi megmagyarázhatatlan módon vonzotta.

Schwartz megragadta a hajánál fogva, és kényszerítette, hogy letérdeljen.

– Ezúttal azt akarom, hogy teljes mértékben kimutasd a háládat.

– Mit fog hozzá szólni…

– Az urunk? – szakította félbe a férfi. – Amiatt ne aggódj, most csak erre legyen gondod! – mondta, és a pengét a nő nyakához emelte.

Laura megértette. Minden további szó nélkül térdre ereszkedett. Lehúzta a férfi harisnyáját. Lassan tette, hogy elnyújtsa Schwartz várakozását és élvezetét. Meg a sajátját. Végső soron nagyon jól tudta, hogyan tud élvezetet okozni egy férfinak. A kezébe vette a férfi hímvesszőjét. Már duzzadt volt és nagy. A makkját a nedve első gyöngyei síkosították.

– Most már szopd! – mondta a férfi. – Vagy a nyakad bánja!

Laura a szájába vette, és Schwartz olyan kéjt érzett, mint előtte soha.

7.
HŰSÉG ÉS VAS

Cosimónak egyedüllétre volt szüksége. A fájdalom és őrület napjaiban túl sok dolog aggasztotta. Giovanni halála betölthetetlen űrt hagyott maga után, és a tudat, hogy nem zárhatják ki a mérgezés lehetőségét, mély sebet ütött rajta, tudatára ébredt a sebezhetőségének. A házban valaki ellenük áskálódik. Lehet, hogy Lorenzo rémképe csupán, de Cosimo kételkedett benne. Giovanni állapota valóban váratlan gyorsasággal romlott, és a kór hirtelen oltotta ki az életét. Holott néhány nappal ezelőtt még olyan erős férfinak látszott.

Ez persze nem elég. Nincs sok bizonyítékuk, a nadragulyafürtön meg a gyanús szobalányon kívül, mégis… Mégis, az anyja is azt mondta: sok az ellenségük, akkor miért legyen továbbra is naiv?

Lorenzo szemmel tartotta az egész cselédséget, és új kóstolókat választottak. És mintha ez nem lett volna elég, teljesen új élelmezésért felelős szolgákat. Amikor Piccarda magyarázatot kért, Cosimo nem akarta túlságosan megrémíteni, ezért csak annyit mondott, hogy így tartotta helyesnek, és hogy néhány kisebb hiányosság miatt a személyzet java részét le akarja cserélni.

Piccarda hitetlenkedve nézett rá, de nem akart mélyebben belemenni. Megbízott benne, ahogy ígérte.

Felnézett, a szép kupolát szemlélte. A tiszta, téli napsugarak beszűrődtek a kupolaboltozaton és a boltélek lábazatánál sorakozó, kis, kerek ablakokon, és a fény lágy esőjében szálltak alá.

Ettől a látványtól felbátorodott. Filippo Brunelleschire gondolt, a művészetére, és hogy milyen boldogan egyesül benne a zseni és az elszántság. Ez az ember megszállott, teljesen magával ragadta az építészet, a díszítőelemek, a számítások és megoldások, ugyanakkor ahogy napról napra emésztődik, abból olyan elképesztő energiát szív fel, ami aztán olyan csodálatos és meseszerű formákat ölt, mint a San Lorenzo-kápolna boltíveinek tökéletes geometriája, ahogyan az alaprajz mértéktartó, szögletes vonalaival váltakozik, és ily módon vonalak és körök egyszerűen tökéletes keverékét valósítja meg.