Renáta W. Müller

7 év után

2. kötet

ESKÜ

Minden jog fenntartva!

© Renáta W. Müller

ISBN: 9786150085241

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll.

Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni.

Az e-könyv engedély nélküli másolását,

jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Tartalom

Dilemma

Nyolcadik

Kilencedik

Tizedik

Tizenegyedik

Tizenkettedik

Eskü

Tizenharmadik

Tizennegyedik

Tizenötödik

Dilemma

Nyolcadik

A férfi zsibbadtan bámult befelé az étterem ablakán, mozdulni sem volt képes. Egyből felismerte Lanát az egyik fal melletti asztalnál. Fekete selyemruhát viselt, és pont olyan lélegzetelállítóan gyönyörű volt, ahogy az öreg hölgy jellemezte őt korábban, csakhogy nem volt egyedül. Egy férfi volt vele, aki még ültében is magasnak és erős testalkatúnak látszott. Hosszúra nőtt, sötét haja a homlokába lógott, orrának profilja egyenes és határozott. A férfi nyersen jóképű volt, és folyton nevetett, de Lana is jókedvűnek látszott. Szemmel láthatóan bizalmas viszony volt kettejük között, mert a nő átnyúlt az asztalon, megigazította a férfi gallérját, amin mind a ketten jót nevettek.

Hayden úgy érezte, kicsúszik a lába alól a talaj és zuhan a sötét mélységbe. Elfordult az ablaktól, hátával nekitámaszkodott a falnak, és tenyerét az arcára szorította. Nem tudta mit jelent ez az egész, mi a frászt csinál Lana egy másik férfi társaságában, akivel ráadásul ennyire bizalmas viszonyban van. Azt nem gondolta, hogy az illető Ben Jones lenne, mert az énekest azért ő is felismerte volna. Tény azonban, hogy Lana vidáman vacsorázik egy férfivel a kedvenc éttermében, nem sokkal azután, hogy kettejük randevúja meghiúsult. Ennyire keveset jelent a nőnek? Vagy ő értette félre az elmúlt hetek történéseit? Miközben ő fejben már megint a közös jövőjüket tervezi, Lana más férfiakkal is találkozik? Akarta is látni, hogy mi folyik odabent, közben rettegett tőle, mégis visszafordult az ablak felé. Azok ketten belemerültek a beszélgetésbe, de már nem nevetgéltek. A férfi a zsebébe nyúlt, és egy kicsi, négyszögletes tárgyat tett ki az asztalra. A nő szemmel láthatóan izgatott lett, és a dobozka felé nyúlt. Hayden már a hányinger ellen küszködött, de kényszerítette magát, hogy tovább nézze őket. Figyelte, ahogy Lana résnyire nyitja a dobozkát, és játékosan belekukkant. Ekkor a férfi elvette előle a dobozt, kivett belőle valamit, és felvont szemöldökkel a nő felé mutatta. Hayden nem látta pontosan, hogy mi volt a kezében, de biztosra vette, hogy ékszer. Talán egy gyűrű, és Lana egyértelműen el volt ragadtatva a látványtól.

Hayden fél kézzel a falnak támaszkodott, a torkát hatalmas gombóc szorította, émelygett az undortól. Tekintetét a földre szegezve, cél nélkül indult tovább az utcán. Azt sem vette észre, hogy az étterem bejárata előtt majdnem fellökött egy mellette elsiető vörös hajú fiatal nőt. A sértett önérzet és a féltékenység démonai korom feketére festették a gondolatait. Egyetlen perc alatt zuhant a mennyországból a pokol legmélyére, és ez már másodszor fordult elő vele életében. És ezúttal is Lana lökte a kárhozatba. Az útjába eső trafiknál vett egy tucat mini üveges whiskyt, és egyiket a másik után felhajtotta. Szinte önkívületi állapotban bolyongott az utcákon, közben félhangosan szidta magát, amiért hagyta, hogy újra bolonddá tegyék. Meggyőzte magát róla, hogy Lana kétszínű játékot játszik vele, beszippantotta, és egyre mélyebbre vitte a féltékenység spirálja. Végül odáig jutott, hogy kétségbe vonta mindazt, ami az előző hetekben kettejük között történt. Szenvedett az újabb csalódástól, és szédült a hirtelen elfogyasztott nagy mennyiségű alkoholtól. Végül arra jutott, megkeresi a nőt, az arcába üvölti a véleményét, aztán… nekihajt százzal az első betonfalnak, hogy vége legyen mindennek.

Lana háza előtt lerogyott a bejárathoz vezető lépcsősor legalsó fokára, és kifejezéstelen tekintettel maga elé meredve ült. Amikor szemerkélni kezdett az eső, felnézett az égre és felröhögött, de a nevetésében nem volt humor. Szívét már ismét vastag jégtakaró borította.

Fél tizenegy felé Lana nem messze a háztól leparkolt az utcán, és kiszállt a kocsiból. Bár közben elállt az eső, ő azért sietős léptekkel igyekezett a kapuhoz, kulcsát már a kezében tartotta. A lépcsősor aljánál a félhomályban szinte belebotlott egy görnyedt alakba. Ijedten visszahőkölt, ahogy azonban a másik felemelte az arcát, az utcai lámpa fényénél azonnal felismerte Haydent. Borzasztó látványt nyújtott a lépcsőn ülve, neves hajjal, átázott zakóban, így Lana rémülten kapta a szája elé a kezét.

– Atyaisten! Veled meg mi történt? Teljesen át vagy ázva. – Leguggol a férfi elé, óvatosan végigsimított nedves haján. – Beszélj már, az ég szerelmére! Baleseted volt?

A férfi vonásai megkeményedtek, ajkai vékony csíkká feszültek. Nézte őt, és arra gondolt, mennyire gyönyörű és milyen jól játssza az aggódást. A keze az arcán, a tágra nyílt, riadt szeme… mintha valóban jelentene neki valamit. Egy pillanatra megkísértette a gondolat, hogy hagyja az egészet, nem említi meg amit korábban látott. Engedi, hogy ez a szép boszorkány kedvére tovább játsszon vele, egészen addig, amíg Hayden szíve megáll dobogni.

– Mi történt veled? Egyáltalán, hogy kerülsz ide ilyenkor? − próbálkozott tovább a nő egyre kétségbeesettebben. – Nem arról volt szó, hogy ma már nem tudsz visszarepülni Londonba?

Ez volt az a pont, amikor Hayden elvetette az előbbi gondolatot, és jéghidegen nézett vissza a nőre.

– Nem számítottál rá, hogy visszajövök, igaz? – szólalt meg rekedtes hangon, de gúnyos hanglejtését Lana nem tudta hova tenni.

Hayden feltápászkodott a földről, és dülöngélve hátrált egy lépést. Lana is felállt, zavarodottan bámult a férfire.

– Részeg vagy?

– Nem eléggé – röhögött fel Hayden kesernyésen.

– Miért nem mondod már el, hogy mi a bajod, és egyáltalán mióta ülsz itt az esőben? – faggatta tovább.

– Nem kell úgy tenned, mint ha érdekelne mi van velem.

– Miről beszélsz? – tátotta el a száját a nő a döbbenettől. – Kinyögöd végre, hogy mi történt, és miért viselkedsz ilyen furcsán?

A férfi arcát az égnek fordítva mélyet sóhajtott, és keserűen felnevetett.

– Láttalak – préselte ki a szavakat a fogai között.

– Hogy érted azt, hogy láttál? Mi az ördögről beszélsz?

– Bassza meg, Lana, hagyd abba a színjátékot! Láttalak, az isten verje meg.

Lana agya lázasan dolgozott, ahogy próbálta értelmezni a férfi szavait, aki nyilvánvalóan dühös volt rá valamiért, és teljesen ki volt fordulva önmagából.

– Nagyon megijesztesz. Nem tudom mi a franc ütött beléd megint – mondta síráshoz közeli hangon.

– Láttalak ma este a Zafferanóban azzal a férfivel – köpte ki a szavakat Hayden végül hidegen.

Egy ideig csak álltak egymás arcába meredve, szótlanul, mire Lanának kezdett leesni, hogy miről beszél a férfi. Annyira abszurdnak találta a helyzetet, hogy hirtelen azt sem tudta mit válaszoljon. Szóra nyitotta a száját, de aztán mélységesen elkeseredve be is csukta. Rátört a felismerés, hogy mi áll a háttérben, és nem akarta elhinni, hogy ez ismét megtörténik velük. Megtörten lehajtotta a fejét és úgy suttogta:

– Szóval láttál ma este egy férfivel, miután lemondtad a találkozónkat. Elhitetted velem, hogy lekésted a gépedet, csak hogy kémkedni tudj utánam?

Hayden kissé meghökkent a nő reakcióján.

– Nem erről van szó. Eszemben sem volt kémkedni, és tényleg lekéstem a gépet.

− Akkor nem értelek.

− Privát jettel jöttem, de nem tudtalak elérni telefonon, egyetlen hívásomra és üzenetemre sem válaszoltál. Rohantam hozzád a reptérről, mint egy idióta, de te akkor már elmentél.

Lana elképedve ingatta a fejét.

– A telefonom… lemerült. Nincs is nálam, fent van a lakásban.

Hayden a hajába túrt és félre fordul.

– Az öreg hölgy a földszintről azt mondta, hogy elmentél, méghozzá elegánsan felöltözve. A Zafferano volt az egyetlen ötletem, ahol keresselek.

− Ott voltál az étteremnél? De miért nem jöttél be? – kérdezte Lana a kezét széttárva.

Hayden sötét pillantást vetett rá.

− Mert nem voltál egyedül.

Lana keze lehanyatlott az oldalánál, fájdalmasan felnyögött. Sírni lett volna kedve, vagy inkább megpofozni a férfit. Leginkább azonban szomorú volt.

– Meglátsz egy férfivel, és egyből azt feltételezed, hogy becsaplak és titkolózom előtted. Mindent tönkreteszel a féltékenységeddel és a bizalmatlanságoddal. És nem is fogsz soha megbízni bennem, teljesen mindegy mit csinálok – tört ki belőle indulatosan.

− Nem tudom mi mást gondolhattam volna – ingatta a fejét Hayden elveszetten.

Lana letörölt az arcáról egy könnycseppet, és egyenesen a férfi szemébe nézve mondta:

– Talán nem kéne egyből a legrosszabbat feltételezned rólam, mert a férfi, akivel ma este láttál a bátyám volt, Rob. – Hayden szája idegesen megrándult, azt hitte menten elájul. – Azt szerettem volna, ha végre megismerkedtek egymással, ezért foglaltam le azt a rohadt asztalt a Zafferanóban. Ez lett volna a meglepetés, amiről beszéltem, de te lemondtad az estét – kiabálta indulatosan. − De mivel a foglalásunk már úgyis megvolt, Robbal azért elmentünk vacsorázni. És ha még tovább leskelődsz az étterem előtt – folytatta szemrehányóan –, akkor láttad volna a bátyám barátnőjét is, aki késve csatlakozott hozzánk, mert melóból jött.

Hayden földbe gyökerezett lábbal állt, és sokkosan nézett a nőre, meg kellett kapaszkodnia a korlátban. Az elmúlt két óra keserű csalódását és dühét most a nyers pánik váltotta fel benne. Kezdte felfogni, mekkora irdatlan nagy hibát követett el. Megbocsáthatatlan hibát.

– De hát az ékszeres doboz… a gyűrű – dadogta.

Lana hitetlenkedve a szemét forgatta.

– Biztosan Veronique eljegyzési gyűrűjére gondolsz, amit a bátyám vett neki, de csak a születésnapján fogja odaadni. A véleményemre volt kíváncsi, tudni akarta, mit szólok hozzá. – Ahogy nézte a férfi összetört, döbbent ábrázatát, a keserű csalódottság szétáradt benne. Hayden viselkedése a porba sújtotta, elvette tőle az éledő reményt.

Hayden belemarkolt a saját hajába, szemét lehunyta és várta, hogy megnyílik a lába alatt a föld. Megérdemelte volna, hogy minimum egy villám sújtson le rá ott helyben. Agyáról már elszállt az alkoholgőz, és hibájának teljes felelőssége ólomsúlyként zuhant rá és nyomta le a földre. Igazságtalan volt, és elhamarkodottan ítélkezett már megint. Hiába esküdött meg magában, hogy soha többé nem bántja meg a nőt, az átkozott féltékenysége lett a végzete. Idegesen járkálni kezdett fel s alá, és átkozta önmagát, gyanakvó természetét, amiért képtelen megbízni bárkiben. Tudta, hogy most túl messzire ment, elveszítette az önkontrollt, ahelyett, hogy józanul gondolkodott volna.

– Bár meg tudnám magyarázni, de nincs mentségem arra, amit tettem. Hacsak az nem, hogy egy eszement állat, egy féltékeny seggfej vagyok – kezdte hangosan is ostorozni magát.

− Azért csak próbáld meg – felelte a nő csüggedten.

Hayden megtorpant és a nő felé fordult, mélyet lélegzett, tenyerét végighúzta az arcán.

− Annyira készültem a mai estére, aztán amikor kiderült, hogy mégis Dublinban kell töltenem az éjszakát, magam alatt voltam. Amikor utoljára beszéltünk telefonon még azt gondoltam, ugrott a randink, de aztán váratlanul adódott a lehetőség a privát jettel. Sullivan felajánlotta, hogy csatlakozzam hozzá, én meg persze örömmel megtettem. De hiába próbáltalak értesíteni, nem válaszoltál a hívásaimra.

– Le volt merülve a telefonon, ezért nem is vittem magammal – nyögte Lana.

– A reptérről egyenesen ide jöttem, de nem találtalak itthon, ezért elmentem a Zafferánóhoz. Fogalmam sincs mi vitt oda, talán egy megérzés, de már azon sem csodálkoznék, ha a sátán sugallta volna hol keresselek. Aztán megláttalak kintről, ahogy ott ültetek ketten és… az egész olyan meghittnek látszott. Azt hittem belehalok. Úgy éreztem, ugyanaz történik velem, mint régen, amikor elveszítettelek, de már nincs erőm hozzá, hogy újra végigcsináljam. – Lerogyott az egyik lépcsőfokra, arcát a kezébe temette. – Kimondhatatlanul sajnálom, amiket mondtam. Szívemből sajnálom, Lana. Megint elcsesztem.

A nő a könnyeivel küszködött, Hayden fájdalma az övé is volt. Úgy érezte ők ketten el vannak átkozva, bármit tesznek vagy próbálnak meg, minden elromlik és kudarcba fullad kettejük között. Szomorúan szólalt meg:

– Tudod a legnagyobb baj az, hogy nem csupán a mai estéről van szó, hanem mindenről velünk kapcsolatban. Gondold végig! Sosem voltam hűtlen hozzád, amíg együtt voltunk. Nem csaltalak meg, nem flörtöltem más férfiakkal. És arról sem tudok, hogy bármikor okot adtam volna a féltékenységre neked. Így van? – tárta szét a kezét várakozón.

– Így igaz – felelte Hayden lecsüggesztett fejjel.

– Te mégis úgy kezelsz, mintha egyik férfi ágyából ugranék a másikéba. Mint akiben nem lehet megbízni.

– Ne mondd ezt! – nyögött fel Hayden.

– De hiszen ez a kicseszett igazság – túrt csüggedten a hajába. – Képtelen vagy megbízni bennem, és ha kétes helyzet merül fel, automatikusan a legrosszabbat feltételezed rólam. Mégis mit mond ez kettőnkről?

Hayden szíve összefacsarodott, mert belátta, hogy Lanának igaza van.

– Sajnálom – nyögte.

– Tudom, hogy nem szándékosan teszed, és szerintem nem is tehetsz róla. A közös múltunkat figyelembe véve, mindazt, amin átmentünk egymás miatt, nem is csoda, hogy egyszerűen… nem működik köztünk ez az egész – ingatta a fejét leverten. − Te mindig gyanakodni fogsz, hogy átverlek és egyszer csak eltűnök, én pedig betegesen igyekszem megfelelni az elvárásaidnak, hogy ne okozzak csalódást.

– Én megbocsátottam a múltat. Esküszöm, nem vádollak semmivel.

– Elhiszem, de nézz csak ránk! Semmivel nem tartunk előrébb, mint néhány éve. − Lana a férfihoz lépett és leült mellé a lépcsőre. Gyengéden, szeretettel nézett rá oldalt, hangjából is eltűnt már a harag. – Én sem értem, miért történik ez mindig velünk, de folyton bajba keverlek, és fájdalmat okozok neked, pedig eszemben sincs ezt tenni. Valahányszor azt hiszem, hogy helyesen cselekszem, a dolog merő káoszba torkollik kettőnk között. És őszintén mondom; senki más nem tud úgy megbántani, és akkora fájdalmat okozni nekem, mint te.

Hayden felsóhajtott.

– Hidd el, ugyanígy vagyok vele. Ha azt érzem, elveszítelek, elvesztem a kontrollt is önmagam felett, és mindent tönkreteszek magam körül. Soha senkit nem akartam úgy, mint téged, de… − nagyot nyelt – te vagy az egyetlen, aki miatt így ki tudok fordulni önmagamból. Azt reméltem többé nem kell ezt mondanom neked, de most mégis arra kérlek, bocsáss meg.

Lana dühe már lecsillapult, helyét mély szomorúság és tanácstalanság váltotta fel.

– Nem haragszom már, azt hiszem nem is lennék képes rá, hogy sokáig dühös legyek rád, de ez így akkor sem vezet sehová. Neked is be kell látnod, hogy a helyzet tarthatatlan.

Hayden összeszorította a szemét, rettegett attól, ami következik, mert a nő hanghordozása semmi jót nem jósolt. Fogalma sem volt mit tesz, ha Lana szakít vele. Pedig nem hibáztathatja, ha megteszi, hisz nevetségesen viselkedett és eljátszotta az esélyét.

– Azt hiszem, mind a ketten félünk a csalódástól, félünk kockáztatni – folytatta a nő zaklatottan.

Pedig Hayden pontosan tudta, mit akar, és kész lett volna ezért bármit kockára tenni. Ugyanazt akarta, mint tíz év óta folyamatosan: Lanát. De az időpont teljesen alkalmatlan volt rá, hogy előhozakodjon vele, azok után, amit ma este művelt, úgy érezte, a nő szembe röhögné. Mondd meg neki! Gyerünk, mondd meg neki, hogy még mindig feleségül akarod venni – unszolta magát mégis némán.

– Lana, én még mindig… – kezdte, de a nő vele egyszerre szólalt meg.

– Az lesz a legjobb, ha egyszerűen csak barátok maradunk.

Hayden döbbenten meredt rá. Ez az lehetőség még csak fel sem merült benne. Lana Bell volt az utolsó nő a bolygón, akinek a csak barátja akart volna lenni.

– Barátok? – nyögte meghökkenve.

– Így legalább nem lesz több félreértés köztünk – vonta meg a vállát Lana, de ő maga sem tűnt túlzottan magabiztosnak. – Mind a ketten szabadok maradunk, nem tartozunk a másiknak elszámolással – folytatta, miközben arra gondolt, hogy egyáltalán nem vágyik erre a szabadságra, és rosszul volt attól, hogy Haydent más nők karjába löki ezzel. Nem tudta, mi mást tehetne, de abban is biztos volt, hogy muszáj változtatniuk a dolgokon, egyébként felperzselik, felemésztik egymást. A szerelem nem működött kettejük között, túl sok fájdalmat okoztak egymásnak, de teljesen elereszteni sem volt képes a férfit. A barátság egy köztes út volt, az egyetlen szükségmegoldás, ami eszébe jutott.

– Úgy érted, továbbra is találkozgatunk majd, mint haverok, de mindketten szabadok maradunk más kapcsolatokra? – kérdezte Hayden borúsan.

– Úgy – hagyta jóvá a nő, de Hayden minden egyes kimondott szava jobban elbizonytalanította.

Mindketten felálltak és szomorúan nézték egymást. A férfi azon gondolkodott, mit mondjon egy ilyen helyzetben. Össze volt zavarodva, bár azt is be kellett látnia, hogy a barátság mégis jobb annál, mintha Lana soha többé nem akarná látni. Halvány gőze sem volt róla, hogyan működhet ez a gyakorlatban, de nem maradt más választása, mint kipróbálni.

– Örülök, hogy tisztáztuk – mondta tétován, kezeit a zsebébe dugta.

– Igen, szerintem is jó lesz így – válaszolta Lana kevés meggyőződéssel, és fázósan megborzongott.

Hayden ösztönösen mozdult előre, hogy átkarolja, de hirtelen megtorpant. Nem bízott benne, képes lesz-e uralkodni a testén, ha magához öleli Lanát. Nagy az esély rá, hogy megcsókolja, az pedig rohadtul nem illett volna a baráti viszonyhoz, ami mostantól fogva hivatalosan kettőjük között fennállt. A gondolatai és a vágyai, amint a nőt nézte, fényévekre voltak a haverságtól, így inkább hátra lépett, hogy tartsa a biztonságos távolságot.

– Azt hiszem, okosabb lenne, ha bemennél. Hűvös lett idekint – mondta a higgadtság hangján.

– Persze, igazad van – bólintott a nő. − A te ruhád is csurom vizes. A legjobb lenne, ha vennél egy forró fürdőt, mielőtt… – folytatta, aztán elhalt a hangja, és gondolatban fejét a falba verte. Bravó, Lana! Miért nem teszel további programjavaslatokat, amihez meztelenre kell vetkőznie? – fogatta a szemét magában. Megköszörülte a torkát és a kulcsát csörgette zavarában.

– Akkor minden jót – motyogta, közben azon filózott, megölelje-e a férfit búcsúzásként.

Nagyon vágyott rá, de tudta, hogy hülyén jönne ki, azok után, amiben épp megegyeztek.

– Majd hívlak – mondta a férfi, mire ő bólintott és felszaladt a lépcsőn.

Amikor a kapu előtt a földön meglátta az elázott rózsacsokrot, kis híján kitört belőle a zokogás, de uralkodott magán. Bentről még vetett egy utolsó pillantást a férfire, aki zsebre dugott kézzel ugyanott állt, aztán elfordította a fejét. Lana olyan lassan vánszorgott fel a lépcsőn az emeletre, mintha ólmos súlyokat cipelt volna. Belépett a lakásba, magára zárta az ajtót. A nappaliban lehuppant a szófára, és sokáig zsibbadtan bámult maga elé.

Kilencedik

Hayden hosszú idő óta először töltött időt a Ravensdale család cornwalli házában. Hatalmas sétákat tett a kihalt tengerparton az óceán felől szüntelenül fújó szélben. A sziklákra épített fehér házat buja növényzet és hatalmas fák vették körül. Teraszáról varázslatos kilátás nyílt az óceánra, és ha az ember a világtól elbújni vágyott, nem találhatott volna ennél a természetbe simuló háznál megfelelőbb helyet. Nem voltak közvetlen szomszédok, és a birtok területéről egy keskeny, meredeken kanyargó ösvény vezetett le a tengerparthoz. Gyerekként Hayden és a bátyja imádtak ide járni. A tenger közelsége és az ezzel járó számos szórakozási lehetőség mágnesként vonzotta őket, és legszívesebben minden iskolai szünetet itt töltöttek volna. A bátyja halálával aztán a cornwalli nyaraló jócskán vesztett a vonzerejéből a fiú számára. Jó ideig minden szikla, minden homokszem a parton, a szörfdeszkák a garázsban Jakobra emlékeztette, ezért egy ideig kerülte a helyet. Edward Ravensdale annak idején eljegyzési ajándékként vette ezt a villát jövendőbeli feleségének, a ház azonban az utóbbi években többnyire üresen állt. Hayden most ide menekült London hirtelen nyomasztóvá vált légköre elől. Órák hosszat kocogott a tengerparton, rengeteget úszott, vagy miközben a BBC híreit nézte, a tágas nappaliba beállított evezőpadon kínozta magát. Szemei hiába tapadtak azonban a képernyőre, gondolatai minduntalan másfelé kalandoztak. Számba vette saját érzéseit, újra és újra végigpörgette magában az alapítványi gála óta eltelt időt. Komolyan úgy gondolta, hogy megértette a nő indokait, ami az eltűnéséhez vezetett, és megbocsátott neki. Az is igaz volt, hogy Lana sosem adott okot neki a féltékenységre, nem kacérkodott másokkal, amíg a barátnője volt. Ha ő mégis féltékeny volt, azt saját komisz természetének köszönhette, és nem a nő viselkedésének. Miért nem volt képes akkor bízni benne? Honnan ez az örökös gyanakvás és kétely, ami nem engedi, hogy felszabadultan élvezze az együtt töltött időt? Tisztában volt vele, hogy durván megbántotta Lanát az alaptalan gyanúsítgatásával. Azt hitte, miután átbeszéltek mindent, végleg elrendezte magában a sérelmeket és lezárta a múltat. Tény azonban, hogy valahányszor Lana eltűnik a látóköréből, és egy ideig nem hall felőle, elfogja a bizonytalanság, és gyötrő kétség lesz úrrá rajta. Egy sziklán ülve nézte a lélegzetelállítóan vöröslő naplementét, és azon gondolkodott, miként szabaduljon meg ettől a tehertől, de nem látta a megoldást. Hiába való erőfeszítés lett volna Lanát száműzni a gondolataiból, mert ez a szerelem kitörölhetetlenül a része volt a lényének. Tudta, az érzés a sírig el fogja kísérni, még akkor is, ha ezen túl nem lesz több köztük barátságnál.

Egy hét múltán Hayden viszonylag nyugodt lelkiállapotban, testileg feltöltekezve és fitten jelent meg a londoni központban. Azonnal fejest ugrott a felhalmozódott tennivalóiba, és a közelgő amerikai üzleti útját tervezte. Ezúttal nem gondolt a lehetőségre, hogy Christiant küldje maga helyett a cég képviseletében, hisz mióta Lana és ő csak barátok voltak, nem volt miért maradnia. A kínos eset óta csupán néhány udvarias üzenetet váltottak egymással, személyes találkozásra nem került sor. Egészen addig, míg egy este Tony Costa szolgáltatott ürügyet a viszontlátásra. Tony meghívta Haydent, hogy töltse vele és a családjával az estét a bowling pályán.

– Gyere el, haver! – győzködte a telefonban. – Legalább dumálunk egy kicsit, és az ikrek is odalesznek, ha újra látnak. Ráadásul Sylvie meghívta egy barátnőjét. Nem hagyhatsz cserben, öregem – nyögött fel Tony.

− Ugye nem vakrandiról van szó, mert akkor már most passzolok – vetette ellen Hayden.

− Dehogy. Meg sem fordult a fejemben, tudom, hogy nem csíped az ilyesmit.

– Nagyon nem. De tényleg régen láttam már Sylvie-t és az ikreket. Jó lenne találkozni velük – válaszolta Hayden.

– Ők is hiányolnak. De tudod mit? Miért nem hozod el Lanát is? Nagyon kíváncsiak vagyunk rá, és őszintén szólva kezdünk kételkedni a létezésében, hisz még sosem láttuk – röhögött fel az orvos.

– Ugyan, Tony!

– Sylvie folyton azzal nyúz, hogy mikor mutatod be végre a titokzatos barátnődet.

– Lana nem a barátnőm, vagyis nem úgy…

– Csak nem balhéztatok össze máris?

Hayden sóhajtott, és elmélázva kapargatta az íróasztala felületét.

– Hülyén viselkedtem, de nem vesztünk össze. Annál sokkal bonyolultabb az ügy. Barátok vagyunk.

– Barátok? – ráncolta a homlokát Tony, nem igazán állt össze a kép a fejében azok alapján, ahogy Hayden beszélt a nőről, de nem feszegette a dolgot a telefonban. – Akkor minden fasza, mert egy igazi baráti összejövetel lesz, és mindenki szuperül fogja érezni magát. Na, mit mondasz?

Hayden kesernyésen felröhögött.

– Rendben, Tony. Megemlítem neki, ha legközelebb beszélünk, de megígérni nem tudok semmit.

– Oké. Majd értesíts!

– Úgy lesz.

A beszélgetésük után Hayden azon agyalt, Lana vajon mit szólna egy ilyen meghíváshoz. Tony ajánlata kitűnő alkalom volt arra, hogy végre újra találkozzanak, anélkül, hogy túl bizalmas jelleget öltene az egész. Semleges helyzet, hiszen nem lennének egyedül. Némi hezitálás után úgy döntött, megkockáztatja a dolgot, és megcsörgette Lana számát. Szorosan markolta a készüléket, amíg a kapcsolásra várt, igyekezett megőrizni a hidegvérét. Ennek ellenére, elszorult a torka, amikor néhány csörgés után meghallotta Lana hangját a másik oldalon.

A nő szíve ugyancsak a torkában dobogott, amikor a kijelzőn Hayden nevét pillantotta meg. Miután pedig a férfi elmondta, miért hívja és átadta a meghívást, Lana alig tudta leplezni az izgatottságát. Borzasztóan szerette volna újra látni Haydent, hisz az érzései nem múltak el iránta. A szíve továbbra is a saját parancsát követte, nem pedig azt, amit ész érvekkel megpróbált ráerőltetni. De mielőtt igent mondott volna a meghívásra, eszébe jutott, hogy azon az estén Pamela Mastersszel van programja. Ezt megosztotta Haydennel, aki azonnal készen állt a megoldással. Azt ajánlotta neki, hogy nyugodtan hozza magával a barátnőjét is, Costáéknak nem lesz kifogása ellene. Végül abban maradtak, hogy Lana megbeszéli a dolgot Pamelával, és visszajelez ezzel kapcsolatban. Amint letették a telefont, a nő azonnal hívta a barátnője számát, és a csillagokat is megígérte neki az égboltról, ha nem hagyja cserben, és elkíséri bowlingozni.

A megbeszélt estén szitáló esőben parkoltak le a bowling center parkolójában, és Lana néhány másodpercig gondterhelt arccal bámulta a Jeep szélvédőjén keresztül az épület neonreklámját, mielőtt kiszállt volna. Aztán ahogy egymásba karolva a bejárat felé sétáltak, Pamela csipkelődve oldalba lökte.

– Bowling – forgatta a szemét. − Mit meg nem teszek azért, hogy végre újra láthasd a lovagodat.

Lana szigorúan nézett rá.

– Esküdj meg, hogy nem hozol kínos helyzetbe!

− Hát szoktam én olyat? – húzta el a száját a nő kétértelműen.

− Elmagyaráztam már, hogy Haydennel csak barátok vagyunk. Ez pedig egy pusztán baráti, laza találkozó, ahol nagyon jól fogunk szórakozni, és új embereket fogunk megismerni. Világos?

– Persze, minden világos – nyögött fel Pamela, és monoton hangon elismételte: – Ti csak barátok vagytok, és ez itt egy egyszerű, baráti összejövetel. – Azután halkan hozzátette: – A lényeg, hogy legalább te elhiszed, amit mondasz.

– Pam!

− Oké, kussolok – legyintette a nő, aztán a bejárat előtt még megigazított Lana frizurájában néhány rakoncátlan hajtincset.

Lana mélyeket lélegzett, mint aki pánikroham ellen küzd, miközben beléptek az előtérbe. A cipőkölcsönző pulthoz mentek, és várakozón néztek szét a zajos teremben. Pamela érezte barátnőjén az izgatottságot, ezért folyamatos csacsogással próbálta oldani a feszültséget, de feltűnt neki, hogy a nő mereven néz egy irányba. Aztán ő is meglátta, hogy egy magas, fehér pólót és kék farmert viselő, markánsan jóképű, barna hajú, napbarnított arcú, harmincas férfi közeledett határozott léptekkel feléjük. Amint a pulthoz ért, közölte az alkalmazottal, hogy a hölgyek az ő vendégei. Megállt előttük, és most először mosolyodott el. Pam egy ideig leplezetlen érdeklődéssel bámulta a férfit, majd Lanához hajolt és fojtott hangon suttogta:

– Oké, minden világos.

Lana figyelmeztetőn köhintett, és észrevétlenül erősen megszorította Pamela kezét.

– Pam, ez itt Hayden Ravensdale, akiről már, khm… meséltem neked. Hayden, ő a barátnőm, Pamela Masters.

Pam vette a lapot, és udvariasan nyújtotta a kezét a férfi felé.

– Masters asszony, nagy örömömre szolgál, hogy végre találkozunk. Lana már sok jót mesélt Önről.

– Na, azt ajánlom is neki – mosolyodott el Pam, és Lanára kacsintott. – De kérem, hívjon csak Pamelának!

– Megtiszteltetés, Pamela.

Hayden sármos mosolyt vetett a nőre, aztán Lana felé fordult.

– Hogy vagy? Régen találkoztunk.

– Kösz, megvagyok – motyogta a nő.

Megpuszilták egymást kétoldalról, ahogy barátok teszik, de Lana biztos volt benne, hogy közben a hőmérséklet duplájára emelkedett a teremben. A férfi közelségére forró vágy hulláma cikázott át a testén, amit képtelen volt kontrollálni. A szabadban töltött néhány nap kimondottan jót tett Haydennek, frissen lebarnult arcbőre, sportosan feszülő izmai fiatalossá és roppantul kívánatosság tették.

– Legjobb lesz, ha csatlakozunk a többiekhez – mondta a férfi, és míg a két nő között lépkedett, magyarázni kezdte, ki kicsoda a társaságból. – Tonyról már meséltem neked. Ő az a hangos fickó, a kopaszra borotvált fejével. Mellette a barna hajú nő, a felesége, Sylvie. Közvetlen és nagyon barátságos, szerintem kedvelni fogod – mosolygott Lanára biztatón. – Az ikrek, Cruz és Bella kilenc évesek, és… ahh, majd meglátod magad – legyintett, mire a nők felnevettek. – Születésüktől fogva ismerem őket, energiabomba mind a kettő. Fogalmam sincs, Sylvie hogy bírja ki ép ésszel mellettük.

Pamela, aki maga is egy négyéves kislány anyukája volt, nem állta meg, hogy közbe ne szóljon:

– Azért azt ne gondolja, hogy az anyáknál sem szakad el időnként a cérna! Csak éppen igyekszünk úgy időzíteni, hogy ne pont akkor boruljon a bili, amikor túl sok ember lenne tanúja a dolognak.

– Pamela képben van – vetette közbe Lana. – Van egy négyéves kislánya.

– Minden szimpátiám az öné – mondta Hayden félig viccelődve, egy olyan mosoly kíséretében, amitől simán megolvadnának a jéghegyek.

Hayden lehengerlően sármos férfi volt, és Pamela őszintén szánta a barátnőjét a helyzete miatt. Még alig érkeztek meg, de a levegő máris érezhetően izzott Lana és Hayden között. Pam egy pillanatig sem vette be a barátok sztorit. Lana nyilvánvalóan szerelmes volt a férfibe, és ahogy meg tudta ítélni, visszafelé még komolyabb volt a helyzet. A férfi gyakorlatilag felfalta a szemével Lanát.

– Sylvie magával hozta egy barátnőjét, akit én is most ismertem meg. Annyit tudok róla, hogy Grace-nek hívják, a többit nektek kell kiderítenetek – fejezte be az ismertetést Hayden, mire megérkeztek a kijelölt pályához.

A következő percek a bemutatkozással teltek, és mivel Lana tudta, milyen sokat jelent Haydennek Tony Costa barátsága, szeretett volna jó benyomást tenni rájuk. Azt is hamar megállapította, hogy Sylvie barátnője, a rövid, fekete frizurás Grace nőies idomaival nagyon vonzó nő. Abból, amilyen vágyakozó szemeket meresztett Haydenre, Lana arra gyanakodott, hogy Costáék talán megpróbálják összeboronálni őket egymással. Összerándult a gyomra a gondolatra, hogy egy vakrandi kellős közepébe csöppent. Fájdalmasan érintette ez a lehetőség, pedig számítania kellett rá, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik.

Míg Lana az ikrekkel ismerkedett, és hátat fordított a társaság többi tagjának, Tony és Sylvie felfelé tartott hüvelyujjal jelezték, hogy el vannak ragadtatva Lanától. Hayden elfojtott egy kesernyés vigyort, őt aztán nem kellett arra emlékeztetni, mit veszít azzal, hogy Lana nem a barátnője. A felnőttek szívesebben beszélgettek volna, de mivel az ikrek türelmetlenkedni kezdtek, belevágtak a játékba. Lana gyenge kezdés után egyre jobban belejött a gurításba, és amikor véletlenül egy strike-ot is sikerült ütnie, a nők hangos ünneplésbe kezdtek. Pamela, Sylvie és Lana szakadtak a nevetéstől, valahányszor akárcsak egy bábut is sikerült elkaszálniuk, egyikük sem volt egy ász a bowlingozásban. A gyerekek és a férfiak viszont annál komolyabban vették a versenyt. Grace-nek láthatóan más tervei voltak az estére nézve, mindent elkövetett, hogy felhívja magára Hayden figyelmét. Úgy tett, mint akinek mindenhez segítségre van szüksége, kérdéseket tett fel, és amikor Hayden tanácsot adott neki, úgy nézett a férfire, mint egy istenségre. Néha, amikor beszélgettek, teste olyan közel simult Haydenéhez, hogy Lanának el kellett kapnia a tekintetét róluk. Fájt Haydent más nő társaságában látnia, közben pedig pontosan tudta, nincs joga féltékenynek lenni, hisz ő maga javasolta, hogy legyenek csupán barátok. Az első kör befejeztével pizzát és limonádét rendeltek, és a társaság enni kezdett. Lana, Pamela és Sylvie között ült, Haydennel szemben, aki mellett természetesen Grace ragyogott. Néha egymásra mosolyogtak, és egyszer még a kezük is a kelleténél hosszabb ideig ért össze, amikor Hayden limonádét töltött Lana poharába. Pamela figyelmét nem kerülte el a néma játék, és a szemét forgatta erre a komédiára. Nem tudta felfogni, miért csinálják ezt egymással, amikor pedig mind a kettő majd megőrül a másikért. Lanának viszont az volt a benyomása, Hayden elég jól feltalálja magát a haver semleges szerepében, és szinte már túl jól tartja magát a megállapodásukhoz. A férfi most is sármos volt, mint mindig, ugyanakkor higgadtnak és nyugodtnak tűnt. Ami őt magát illette, az állapota elkeserítő volt. Minél inkább próbált ugyanis Haydenre barátként tekinteni, annál jobban kívánta. Forró borzongás futott végig rajta, amikor tekintete elidőzött Hayden száján, és eszébe jutott, miket művel az a száj vele egykor, és ő hogy élvezte.

Amikor rákerült a sor, elmélázva mustrálta a színes golyókat, mint akinek nehezére esik a választás, pedig inkább arról volt szó, hogy gondolatai egészen máshol jártak. Hayden ekkor váratlanul odalépett hozzá.

– Nem tudsz dönteni? – kérdezte vigyorogva, mire a nő zavartan elmosolyodott. Hayden a keze után nyúlt, és rátette a zöld színű golyóra. Bőre perzselőn ért az övéhez, mintha tűz égett volna az ereiben. Lana élesen szívta be a levegőt, és lehunyta szemét egy pillanatra. – Fontos, hogy csak annyira legyen nehéz, amennyit erőlködés nélkül fel tudsz emelni. Viszont túl könnyűnek sem szabad lennie, mert akkor kevesebb erőt tudsz belevinni a lökésnél – magyarázta rezzenéstelen tekintettel a férfi.

– Bonyolultabb a dolog, mint amilyennek látszik – jegyezte meg Lana kétértelműen.

– Néha valóban az – válaszolta a férfi, és elengedte a kezét.

Tíz felé a Costa házaspár elbúcsúzott tőlük, és megeskették Haydent, hogy Lanát hamarosan elhozza hozzájuk. Ezen Lana meglepődött, és meg is ingott az elmélete a vakrandival kapcsolatban. Lehet, hogy Costáék mégsem akarják Haydent összehozni Grace-szel? Hayden nem mondott sem igent, sem nemet a felszólításra, nem tudta eldönteni, egy ilyen program vajon belefél-e a baráti viszonyba, ami közte és Lana között hivatalosan fennállt. A józanész egyébként is azt diktálta, hogy saját érdekében tartsa távol magát a nőtől. A következetesség azonban sosem volt jellemző rá, ha Lanáról volt szó.

Ezután Grace azzal az ötlettel állt elő, hogy ugorjanak még be valahová együtt. Ajánlott is egy kellemes helyet, ahol nem túl hangos a zene, és jól lehet beszélgetni. Lana szívesebben vetette volna alá magát egy gyökérkezelésnek, semhogy Grace társaságát a szükségesnél tovább élvezze, ezért udvariasan nemet mondott a meghívásra. Grace természetesen meg sem próbálta meggyőzni az ellenkezőjéről, és Lana biztos volt benne, alig várja, hogy egyedül maradjon Haydennel. Rövid búcsúzkodás után Pamelával beültek a kocsiba, és a nő mindent megtett, hogy nyomott hangulata ellenére kiegyensúlyozottnak látszon. A visszapillantó tükörben még látta, amint Hayden egy ideig utánuk bámul, Grace pedig, karját szorosan a férfiéba fűzi.

– Csak barátok, mi? – szólalt meg egy idő után Pamela, és barátnője arcát fürkészte a félhomályban.

Lana az alsó ajkát harapdálva, síráshoz közeli hangon mondta:

– Pam, kérlek, ne most!

A nő tiszteletben tartotta Lana érzéseit, nem is próbálkozott aznap többet kihúzni belőle a témával kapcsolatban. Mielőtt a házánál kiszállt a kocsiból, azért még szorosan, együttérzőn magához ölelte a barátnőjét.

Otthon Lana forró vizet engedett a kádba, és egy ideig áztatta magát a habok között, de felzaklatott gondolatai ott sem hagyták nyugodni. Hiába is próbálta bemagyarázni magának, hogy nem féltékeny, nagyon is az volt. A gondolat, hogy Hayden valószínűleg a csinos Grace-szel tölti az éjszakát, beteggé tette. Ő akarta, hogy így legyen. Az ő döntése volt, hogy maradjanak csak barátok, de teste és a szíve külön utakon járt, nem akartak együttműködni az agyával. Végül bevett egy fejfájás elleni tablettát, és bebújt az ágyba egy könyvvel, hogy másra terelje a gondolatait. Amikor megcsörrent a telefonja az éjjeliszekrényen, és Hayden nevét látta villogni a kijelzőn, alig hitt a szemének. Azon az éjjelen a férfi hívása volt az utolsó, amire számított.

– Halló?

– Szia, remélem, nem ébresztettelek fel – mondta bizonytalanul a férfi.

– Nem aludtam, csak… szóval nem számítottam rá, hogy ma még felhívsz – válaszolta óvatosan.

– Csak azt akartam mondani, hogy… jó volt újra látni. Örültem, hogy eljöttél… izé, eljöttetek.

− Igen, klassz volt – felelte Lana bizonytalanul.

− Pamela jó fejnek tűnik. Az volt az érzésem, tényleg törődik veled.

Lana értetlenkedve ingatta a fejét, nem akarta elhinni, hogy Hayden valóban Pameláról akar beszélni vele az éjszaka közepén, amikor egészen mást is csinálhatna.

– Tényleg nagyon jó barát.

– Tony és Sylvie odavoltak tőled, minél előbb szeretnének viszontlátni. És az ikrek is imádtak – folytatta, tisztán érződött a mosoly a hangjában.

– Édesek voltak mind a ketten. És a barátaid pont olyan kedvesek és lazák, mint amilyennek képzeltem őket.

Hallgattak egy ideig, Lana hallotta, hogy Hayden mélyet sóhajt, mintha még mondani akarna valamit, de hezitál, mielőtt megszólalna.

– Nem tartalak fel tovább, csak tudni akartam, hogy rendben hazaértetek-e. És meg akartam kérdezni, hogy…

– Mit?

– Ha van időd és kedved hozzá… jövő héten talán együtt, khm − köszörülte meg a torkát –, ebédelhetnénk.

Lana visszatartott lélegzettel hallgatta, szíve majd kiugrott a torkán. Tudta, hogy nemet kéne mondania, mert minden egyes találkozás Haydennel még jobban megnehezíti az érzelmi elszakadást. Az érzékeiről nem is szólva, mégis képtelen volt visszautasítani a férfit. Nyelt egy nagyot, és a józanész tanácsával szöges ellentétben igent mondott. Elbúcsúztak egymástól, és bár Grace-ről egyetlen szó sem esett köztük a beszélgetés folyamán, Lanának határozottan az volt az érzése, hogy Hayden szavak nélkül, akarta a tudtára adni, miként alakult az est további része a számára. A férfi otthon volt, méghozzá egyedül.

A nő azt nem tudhatta, hogy Hayden kitartása csupán addig tartott, amíg be nem lépett a lakása ajtaján. Ingerült és frusztrált volt, de nem tudta eldönteni, akkor szenved-e jobban, ha napokig nem látja Lanát, vagy akkor, ha a közvetlen közelében van. Minden akaraterejét összeszedte, hogy simán menjenek a dolgok kettejük között, de átkozottul nehéz volt a barát szerepét játszania a nő mellett, akibe szerelmes volt. Azt azért belátta, hogy Grace nyílt flörtölése kapóra jött neki az este folyamán, és jócskán megkönnyítette a dolgát. Csak remélni tudta, hogy Grace nem vette túlzottan a szívére a visszautasítást, amikor hazavitte, és kitette a lakásánál. Most azonban senki előtt nem kellett megjátszania magát, szabadjára engedhette elfojtott frusztrációját, aminek a falitükör látta kárát. Az ökle alig vérzett, és sajgása sem volt elég erős ahhoz, hogy el tudta volna vonni a figyelmét a problémájáról.

Teljes gőzzel folytak az előkészületek a tervezett amerikai út ügyében, és az írországi terjeszkedés miatt is rengeteg tennivalója akadt. Hayden továbbra is szerette a munkáját, azonban arra is rájött, hogy a cég már nem tudja száz százalékig lekötni, úgy, mint azelőtt. Lana megjelenése fenekestől felbolygatta addig jól szervezett életét. Rövid időre belekóstolt abba, hogy az üzleti sikereken kívül az élet egyéb, sokkal édesebb örömöket is adhat. De amilyen hirtelen tört be a mindennapjaiba a nő jelenléte, ugyanolyan gyorsan el is tűnt, és Hayden szinte lelki légüres térben létezett. Elengedett valamit, ami eddig a kapaszkodót jelentette számára, új fogódzót azonban még nem talált.

Azon a héten a nővel megbeszélt ebéd volt az egyetlen alkalom, amikor valódi ebédszünetet tartott, nem csupán egy szendvicset vett magához délben. Pontban tizenkettőkor Hayden a Masters Ügyvédi Iroda épülete előtt várt Lanára, és gyalog sétáltak a nem messze lévő Thai étterembe. Az első pár perc zavara után hamar visszatért közéjük a szokott bizalmas hangulat, és Hayden a Tony Costához fűződő barátságáról mesélt. Szavaiból kivehető volt, mennyire nagyra becsülte Tonyt, és Lana szívből örült annak, hogy Haydennek ezek szerint van legalább egy őszinte barátja, aki mindenféle érdek nélkül tart ki mellette. A Hayden pozíciójában lévő embereknél ez nem volt magától értetődő. Úgy érezte, a férfi egyfajta nagytestvért lát Costában, korán elveszített bátyja pótlásaként. Olyasvalakit, akiben feltétlenül megbízhat, és akinek semmi köze sincs az üzleti életben elfoglalt szerepéhez. Tudta, hogy Hayden élete legnagyobb részben a vállalat körül forog, és mögötte nem áll támaszként olyan szerető és pártfogó család, mint amilyennel Lana rendelkezett.

Haydent eközben még mindig rémálomként kísértette az a bizonyos éjszaka, amikor komplett hülyét csinált magából a Zafferano étteremnél. Biztosra vette, hogy Robert Bell és a barátnője beszámíthatatlan őrültnek tartják, és végleg leírták őt. Tartott is egy esetleges találkozástól Lana bátyjával, ugyanakkor kíváncsi is volt rá. Biztosra vette, hogy közös múltjuk tükrében a Bell család egyáltalán nem nézi jó szemmel a felújított barátságukat Lanával. Ráadásul azzal is tisztában volt, milyen sokat jelent a családja véleménye a nőnek.

Éppen kihozták a főételt az asztalukhoz, amikor Lana telefonja megcsörrent. A nő az első csengésre szándékosan nem válaszolt, de a második alkalommal elnézést kért, és kelletlenül elővette a mobilt a táskájából.

– Halló? Igen, én vagyok.

– …

– Ken? Szia – mondta a telefonba meglepetten.

– …

– Ezt hogy érted? Komoly a dolog?

– …

– Londonban vagyok, de… Mikor történt?

Hayden rosszat sejtve dőlt hátra a székén, és aggodalommal figyelte Lana egyre inkább elboruló arcát.

– Persze, odamegyek. Pontosan hol? Igen. Kösz, Ken.

A beszélgetés befejeztével Lana tanácstalanul megvakarta a homlokát.

– Valami baj van? – kérdezte Hayden.

– Nem. Vagyis igen. A bandából hívtak.

− A bandából? – vonta fel a szemöldökét, remélte, hogy nem az van, amire gondol.

– Ken a Rush menedzsere. Azért hívott, mert Bent baleset érte. Kórházban van, és állítólag engem akar látni – hadarta el egy szuszra.

Haydennek sikerült elfojtania egy kitörni akaró káromkodást, helyette higgadtan válaszolt:

– Ez szar ügy. És most mi lesz?

– Azt hiszem, nem tehetek mást, mint hogy odamegyek – vonta meg a vállát Lana bizonytalanul. – Látni szeretne.

Még jó, hogy látni szeretne – jegyezte meg magában a férfi keserűen, aztán mély lélegzetet vett.

– Világos. Úgy értem, világos, hogy nem tehetsz mást. Súlyos a helyzet?

– Fogalmam sincs. Ken nem volt hajlandó többet elárulni a telefonban. Nagyon sajnálom az ebédünket.

– Ne viccelj! Nem tehetsz róla.

– Remélem, megismételjük valamikor – mondta Lana egy halvány mosoly kíséretében.

– Feltétlenül – válaszolt Hayden.

Közben azon agyalt, mennyire lehet komoly az a baleset. Személy szerint nem igazán hitt benne, inkább arra tippelt, hogy Jones ezzel a trükkel akarja Lanát visszacsábítani magához. Hisz múltkor a saját szemével látta, hogy még mindig SMS-ekkel zaklatja a nőt.

Lana összeszedte a cuccait, Hayden közben fizetett és szép borravalót adott a pincérnek a kellemetlenségért.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte udvariasan, miközben elindultak kifelé az étteremből, de igazából nem remélt pozitív választ a kérdésére.

– Hát, nem is tudom. Igazság szerint fogalmam sincs, hogy mi vár – rágta a szája szélét a nő idegesen.

A férfi megállt, megfogta a könyökét, és maga felé fordította Lanát.

– Akármit kérhetsz, megteszem – szólalt meg Hayden, és a tekintete elárult mindent az érzéseiről.

Lana azt fontolgatta, mit válaszoljon, mert amit igazán szeretett volna, azt nem mondhatta ki. Mindennél jobban vágyott rá, hogy a férfi szorosan átölelje és megcsókolja, de nem volt joga ezt kérni tőle.

– Túl nagy kérés lenne, hogy vigyél el a kórházba? – sóhajtotta végül, annak tudatában mennyire kínos a helyzet, tekintve, hogy Ben az ex vőlegénye, Hayden pedig az ex barátja.

– Szívesen elviszlek – válaszolta gyorsan Hayden, és a kocsija irányába mutatott.

Hayden gondolataiba merülve vezetett, arra próbált rájönni, vajon mi motiválta a nőt, hogy ezt kérje tőle. Szerette volna támogatni Lanát, ha annak segítségre van szüksége, arra viszont távolról sem állt készen, hogy a nő az ő vállán sírja el Ben Jones miatti bánatát.

Lanának fogalma sem volt mi várja a kórházban, kicsit szégyellte is magát, amiért a baleset híre nem kavarta fel mélyebben. Nem voltak már romantikus érzelmei Ben iránt, a maga részéről lezártnak tekintette az ügyet. A kettejük viszonya már jó ideje haldoklott, és ennek semmi köze sem volt az újratalálkozásához Haydennel. Számára egyszerűen nem Ben volt az igazi férfi.

Miután megálltak a bejárat előtt, Hayden gyors léptekkel megkerülte a kocsit, és kinyitotta a neki az ajtót. Komoly arccal mondta:

– Menj csak be! Én leparkolom a kocsit, aztán visszajövök és a hallban foglak várni. Maradj addig, amíg csak szükségesnek látod!

– Ezt nem várhatom el tőled – tiltakozott a nő. – Biztosan van fontosabb dolgod, annál, semhogy rám várakozz.

A férfi fájdalommal teli, de elszánt tekintettel nézett rá.

– Egyetlen esetben hagylak csak magadra, hogyha te azt akarod, hogy elmenjek. Ha szívesebben maradsz egyedül vele… akkor azonnal indulok.

Lana megszorította Hayden kezét, és azt válaszolta:

– Maradj!

Az információs pultnál Ben Jones szobája után érdeklődött, de a recepciós azonnal elutasította. Lana ezután megkérte, hogy vessen egy pillantást a Jones menedzsere által leadott VIP listára. Míg a nő a szemét forgatva elővette a valóban létező listát, Lana észrevette, hogy a tágas hallban kamerával és fényképezőgéppel felszerelkezett paparazzók gyülekeznek. Megneszelhették a balesetet, és most egy szerencsésen elkapott fotó reményében lebzselnek a kórház körül. Mivel Lana neve valóban szerepelt a VIP listán, igazolnia kellett magát, azután a recepciós útba igazította. A nő a hetedik emeleten kilépett a liftből, és a folyosó egyik kórterme előtt egyből kiszúrta Little Bob-ot, Ben kétméter magas, százhúsz kilós személyi testőrét. A férfi egy széken ült az ajtó előtt és újságot olvasott, de Lanát meglátva azonnal felállt.

– Szent szar, Lana! Ezer éve nem láttalak.

– Szia, Bob. Jó színben vagy.

– Ugye? – vigyorodott el az óriás, és viccelődve befeszítette a bicepszét. – Azért te is jól nézel ki – kacsintott rá, amiből a nő arra következtetett, hogy Ben állapota nem lehet annyira vészes, ha a testőrének van kedve hülyéskedni. Szeretett volna többet is megtudni, de Little Bob bekopogtatott, és közvetlen utána ki is nyitotta neki az ajtót.

A helyiségben a behúzott sötétítők miatt félhomály uralkodott, ezért Lana hiába meresztette a szemét, nem sokat látott Benből. Megállt nem messze az ágytól, és megköszörülte a torkát.

− Ben?

A férfi megfordult az ágyban, és rá mosolygott.

− Lana, te vagy az? Gyere közelebb!

– Az ég szerelmére, mi történt veled? – kezdte a nő.

– Fel kéne húzni a rolókat. Szart se látok így. Hol van az a rohadt távirányító? – mordult fel a férfi fájdalmasan, ahogy mocorogni kezdett az ágyban.

− Hagyd, majd én – felelte Lana, és elvette a távkapcsolót az ágy melletti kisasztalról.

A gomb megnyomására emelkedni kezdtek a sötétítő rolók az ablak előtt. Amint világosság áradt szét a szobában, Lana visszafordult, és alaposan szemügyre vette a férfit, aki hunyorgott a hirtelen támadt fényben. Látott pár zúzódást az arcán, és azt is, hogy a jobb lába be van gipszelve. Nem fedezett fel azonban semmi olyan orvosi készüléket, ami arra utalt volna, hogy Ben közvetlen életveszélyben van.

– Köszönöm, hogy eljöttél, bébi. De gyere már közelebb, hadd lássalak! – szólalt meg a férfi és nehézkesen ülő helyzetbe tolta magát.

Lana, miután felmérte a szituációt, morcos képet vágott.

– Persze, hogy eljöttem, mi mást gondoltál? Ken azzal hívott fel, hogy baleset ért, és kórházban vagy. Nem volt hajlandó többet elárulni, csak annyit, hogy engem akarsz látni, és rohanjak azonnal. De úgy látom azért túl fogod élni – fejezte be csípősen.

– Miért? Szeretnéd, ha kinyiffannék? – vigyorgott rá a férfi, és megütögette a matracot maga mellett, jelezve, hogy Lana üljön mellé.

− Jaj, hallgass már! – forgatta a szemét a nő.

Fogott egy széket, Ben ágya mellé húzta és ráült.

− Szerintem Ken azt hitte, hogy elpatkolok, ezért igyekeztek teljesíteni az utolsó kívánságomat – vonta meg a vállát a férfi.

– Az őrületbe kergetsz – sóhajtotta a nő. – Mondd már el, hogy mi történt!

– Egy hülye színpadi baleset, rosszabbul is végződhetett volna, de mázlim volt.

Mialatt a férfi belemerült a baleset részletezésébe, Lana gondolataiba merülve nézte. Ben tagadhatatlanul attraktív jelenség volt vállig érő hullámos, sötét hajával és kék szemével. Volt benne egyfajta kisfiús komiszság, a szeme mindig pajkosan csillogott, és még a legkritikusabb pillanatokban sem volt képes igazán komoly maradni. Lana nem volt biztos benne, hogy a színpadi élet tanította meg erre, vagy veleszületett jellembeli vonás volt ez a könnyedség. Mint ahogy azt sem tudta, Haydent az élet viszontagságai, a gyors felnőtté válás, vagy a vállán nyugvó hatalmas felelősség alakított olyan borússá, amilyen. A nőnek a Bennel töltött idő alatt sikerült a lehető legtávolabb kerülnie a nyomasztó múlttól, és gyakran még boldog is volt a zenésszel. Néha azt hitte, túl van Haydenen, és képes rá, hogy új életet kezdjen Bennel, de a döntő lépést sosem volt képes megtenni. Ő már évekkel azelőtt elajándékozta a szívét, és tudta, nem Ben hibája, hogy a szerelem sosem teljesedhetett ki kettejük között.