SZERB ANTAL

A VARÁZSLÓ ELTÖRI PÁLCÁJÁT

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-6377-95-1

www.greenlightpalyazatok.hu

© PairDime Kft., 2021

Tartalomjegyzék

ROMANTIKA, Ó!

LÁNGÉSZHEZ MENTEM FELESÉGÜL

A BOLDOG SZIGETEK0

A REMÉNYTELEN SZERELEM TÖRTÉNETE

NAGY EMBEREK GYERMEKCIPŐBEN

MIÉRT HALLGAT AZ ANGOL?

UJSÁGÍRÁS ÉS IRODALOM

AZ ÍRÓ ÉS ÉLETRAJZA

APÁK ÉS FIÚK

A NAPKIRÁLY

ÚJ KLASSZICIZMUS?

SORS BONA, NIHIL ALIUD

IRODALMI VEZÉREK

KÖLTŐ HAZÁJA

ÍRÓK A GÁTON

SZAVAK SORSA

HELÈNE ÉS A HALHATATLANSÁG

KESERŰ POHÁR

HOMO LUDENS

KARJEL, FINOMORSZÁG, ESTHONNYA

A VARÁZSLÓ ELTÖRI PÁLCÁJÁT

DON JUAN TITKA

A TRUBADUR SZERELME

GOETHE FIA

MINDIG LESZNEK SÁRKÁNYOK

GUZLA ÉS GAZUL

A SZÁZAD BETEGSÉGE

CAGLIOSTRO

A HOLDVILÁG

A MEGÉLEMEDETT HATTYÚ

VÖRÖSMARTY MIHÁLY

HAJDANI HADITUDÓSÍTÓ73

„...A HÖLGYBEN ÖSSZPONTOSUL”

A TUDÓS MACSKÁJA

PETRARCÁT KÖLTŐVÉ KOSZORÚZZÁK

A DEKADENSEK

ÉP TESTBEN ÉP LÉLEK?

AZ ELSŐ BENNSZÜLÖTTEK

AZ ÍRÓ ÉS A FOGSÁG

DON QUIJOTE SZERELME

AZ ÍRÓ MINT ÜZLETEMBER

MACCHIAVELLI TÖRTÉNELMI HELYE

A KÉTARCÚ HALLGATÁS

KÖLTŐ, BOSZORKÁNYMESTER ÉS MÉREGKEVERŐ

A SZÁZÉVES LÁNCHÍD

JELLEMESEK ELŐNYBEN

NYARALÁS A KÖNYVTÁRBAN

HÖLDERLIN

GÖRÖGORSZÁG A GÖRÖGÖK ELŐTT

KÉT CIGARETTA KÖZT

ROMANTIKA, Ó!

Még ma is varázsszó a romantika. Ha kimondom, enyhén gúnyos mosoly vagy ábrándos messzinézés kíséretében, valami ma is megmozdul a lélekben. Csodálatos, bonyolult, meg határozhatatlan fogalom, jelenti a rendbe és törvénybe nem foglalható nyugtalanságot, ami az életet kiemeli állott unalmából, jelenti sokszor azt, amiért élni érdemes, jelenti a fiatalságot.

A romantika, mint irodalmi jelenség fél évszázadnyi vajúdás után, azokban a forradalommal és hadjáratokkal terhes esztendőkben született meg, amikor a XVIII. század átment a XIX.-be. A szabadságeszme, a romantikus mozgalom politikai tartalma, véresen kelt fel Páris utcáin és véresen hanyatlott alá a napoleoni harcmezőkön. Akkoriban az írókban feltámadt a távolságok szerelme, vadregényes tájakról és exotikus országokról kezdtek mesélni. Lelki szemük előtt újra felvonulnak a nemzeti mult harcos képei, „kacagányos apák és heves ifjú leventék”, gaz da gabb és vadabb századok ébrednek a költők szavára. A természet lélekkel telik meg, a sírók kal együtt sír a patak, együtt hervad a törtszívű lánykákkal a virág, az egész látható világ közelebb jön az emberi szívhez - és ugyanakkor távolságai sejtelmesebbek lesznek, valahol nagy hegy ormán messze-messze, nyílik a csodálatos kék virág. A néplélek fel sem mért mélységei feltárulnak, a balladák és mesék félhomályos világa: a babona, melyről a XVIII. század filozófusai azt hiszik, hogy végleg kiirtották, most mint irodalmi téma, visszanyeri a réven, amit veszített a vámon; és az álom, amit bolondságnak tartanak józan emberek, most az írók legkedvesebb elmesélnivalója lesz, a valóságot is az álom színeiben írják le, lesz még idő, mondja a német Novalis, amikor ébren fogunk álmodni és álmunkban ébren leszünk...

De ha közelebbről megnézzük a költőket, akik felidézték a romantika „holdfényes mese-éjjelét”, azt látjuk, hogy nem forradalmak és hadjáratok edzették őket, nem jártak távoli országokban, nem is éltek a természet és a nép körében és életükből általában hiányzott a romantikus nyugtalanság. Életük nem volt romantikus, ellenkezőleg...

A romantikus mozgalom igazi bölcselője Németország. Németországnak is egy kis városa, Jéna. Jéna akkoriban nem volt nagyobb, mint Óbuda régi része, volt egy egyeteme, ahol akkoriban Schiller volt a történelem professzora és legfeljebb még arról volt nevezetes, hogy a weimari nagyherceg országához tartozott és a szomszédos Weimarban élt Goethe, akit néha Jéna utcáin is lehetett látni, az ilyen nagy ünnep volt a romantikus iskola tagjai számára. Vala mennyien ebben a kis városban éltek életük sorsdöntő éveiben, azokban az években, amikor fél évszázadra megszabták a német és általában az európai irodalom útját. Itt élt a két Schlegel, a romantikus elmélet megteremtői, ide állított be hozzájuk a fiatal és halálosan beteg Novalis, a Kék Virág költője, itt nézett ki az ablakon Hegel, a romantika filozófusa, mikor Napoleon ellovagolt és feljegyezte, milyen nagyszerű, mikor a Világszellem elhalad az ember háza előtt.

De ő maga ülve maradt íróasztala mellett. A romantikusok élete azokban a belülről oly izgatott és termékeny években kívülről nézve sokkal egyszerűbb volt, mint egy mai kispolgár eseménytelen élete. Meglátogatták egymást, teát ittak és szidták Schiller feleségét. Amíg azután egy nap Novalis meghalt és a többiek szétszéledtek.

Hogy mennyire szűkös volt egy ilyen német kisváros világa, ma már el sem tudjuk képzelni. Ma legszürkébb napjaink is tele vannak a távolságok izenetével; vasutak, repülőgépek, tele fo nok és idegenforgalmi irodák állandóan tudatunkba idézik a föld távoli tájait. Utazni ma olcsó és könnyű - akkor hónapokig tartott, amíg az ember Olaszországba jutott - és aki nem utazik, az is megismeri a nagyvilágot a mozivásznon és hallja a nagyvilág hangját a rádión. A mi életünk százszor romantikusabb, mint a romantikusoké volt. Tele van újsággal és izgalommal. Utcáinkat hirtelen nőtt újstílusú házak nyugtalanítják, lakásunkba naponta új találmányok törnek utat, a sajtó naponta új szenzációkkal szórakoztat. A régi német kisváros szűk utcái, egymás felé hajló magas, öreg házai közt más szenzáció nem akadt, mint az ember lelke. Ebben az időben mondta Jean Paul, a német regényíró: az angoloké a tenger, a franciáké a föld, a németeké a levegő.

A század dereka felé közeledve, még inkább növekszik az ellentét a költők romantikus álma és szűkös valósága között. Ez a biedermeier-kor, a nyárspolgárság diadala minden fronton. A kisebb költőkön ebben az időben anakreoni hangulat vesz erőt: Wein, Weib und Gesang, éneklik - de bor helyett inkább sört isznak; a nőt energikus feleség formájában ismerik és az éneklést dalárdákban intézik el, rendszeretően és fegyelmezetten. Ez az ellenmondás még a biedermeier-kor nagyjaiban is megvan: legszebb bordalaink költője, Petőfi Sándor, nem ivott sokat, távolról sem volt olyan részeges, mint verseiben.

A vad és színes álmok álmodói igen-igen szelíd életet élnek. Itt van például E. T. A. Hoffmann, a Hoffman meséi Hoffmannja, aki kísértetek és látomások, törpék és „doppelgängerek” seregét szabadította rá az irodalomra: igaz, hogy éjszakánként rengeteget ivott, de reggelre mindíg kijózanodott, szigorú, pedáns, poros államhivatalnok volt. Az ő novelláiban meg is találhatjuk a romantika kétarcúságát, a hétköznap és csoda egybeolvadását: „Kis Zakár”-jában például egy mintaszerűen rendes levéltárnokkal találkozunk, akiről nemsokára kiderül, hogy híres varázsló a magánéletben, elbűvöli és hosszúra növeszti a városka frakkjait.

Uhland és köre keltette életre a középkori lovagvilágot - tanáros kispolgárságukat nagy ellenfelük, Heine gúnyolta ki. Mörike, a legbensőségesebb német lirikus, falusi protestáns lelkész volt, szelíd életében alig történt valami emlékezetes és közben szőtte álmait a maga teremtette szigetről, Orplidról, igazi hazájáról. Minden romantikusnak volt egy ilyen Orplidja, ahová a valóság elől menekült.

Egy másik típus az, amit például Stendhal képvisel: a nagy regényíró, aki Metternich-szerűen ravasz udvaroncok és kérlelhetetlen energiájú fiatal akarnokok sorsát és zordon szerelmeit ábrázolta, Nietzsche előfutárja, az erő és az önzés apostola, olasz városkákban töltött be kis konzuláris hivatalokat, hercegnőkről írt és kocsmárosnéknak udvarolt, nem mindíg sikerrel; hiába ismerte a könyörtelen karriercsinálás minden titkát, ő maga sohasem csinált karriert.

Sokat lehetne arról is beszélni, hogy az írók mennyire nem jártak azokon a tájakon, amelyeket leírtak. Közismert, hogy Schiller sosem látta a vierwaldstätti tavat, Wilhelm Telljének szín helyét. A kor költői mind rajongtak Görögországért, de csak egyetlen egy járt ott, Byron, az is csak a széléig ért el, mikor elragadta a halál. A mi irodalmunkban Jókai a nagy példa, aki képzeletében Ázsia legtávolibb pontjait bekalandozta, a sarkvidékre és a tengerek alá is behatolt, nem is beszélve Európa valamennyi országáról.

Még különösebb, hogy milyen kevés elég egy költőnek ahhoz, hogy minden térbeli távolság nál messzebbre: egy távoli korba tegyen kirándulást. Az angol költészetben John Keats volt az, aki a legizzóbban rajongott a görögségért. A Görög Vázához írt ódája talán a legszebb mindazok közt a művek közt, amelyet a görögség a nyugati irodalmakban inspirált. Pedig Keats sosem látott görög vázát, sem más görög műtárgyat, csak egy lexikon tollrajzaiból ismer te a görög művészetet. Görögül nem tudott. Vagy más példa: az olasz renaissance leg nagyszerűbb irodalmi felidézője, a svájci C. F. Meyer. Róla Baumgarten Ferenc állapította meg, hogy Olaszországot és az olasz művészet alkotásait elég kevéssé ismerte, az olasz renaissance irodalma pedig egyáltalán nem hatott rá.

És most „álljunk meg a romantika bölcsőjénél”. A romantikus művészet nagy, nyugtalan színességének és gazdagságának forrásait hasztalan keressük a költők élményeiben. A roman tikát az élet szürkesége hozza létre. Nem a valóság, hanem az álom. Német kisvárosok szürke ségéből, levegőtlen fülledtségéből, unalmából nőtt ki a messzeségek Kék Virága. Kispolgári élet és romantikus költészet valahogy összetartoznak. És hogy ma az irodalom kevésbbé romantikus, annak bizonyára az is az oka, hogy „akár akarjuk, akár nem”, annyira nem szelíd-szürke, annyira nyugtalan, távlatos, vad erőkkel körülvett és veszedelmes.

1937

LÁNGÉSZHEZ MENTEM FELESÉGÜL

Körülbelül ez a címe annak a könyvnek, amelyet nemrégen írt Freda Strindberg, a nagy dráma író második felesége. Strindberg első házasságát ismerik, túlságosan is jól, az iszonyodásig ismerik azok, akik elolvasták Strindberg önéletrajzának köteteit. Az irodalomtörténeti pletyka tárban feljegyzett, megszámlálhatatlanul sok rossz házasság közül ez volt körülbelül a legrosszabb, a határérték, ameddig egy rossz házasság elmehet. Strindberg egész különös és beteg drámai világképe ezáltal a házasság által alakult ki, itt fejlődött ki benne az a kény szer képzet, hogy a világ élettörténete nem más, mint a gonosz asszonyok harca a jóságos férfiak ellen.

Ő volt az egyetemes irodalom legfanatikusabb nőgyülölője. Mégis, megnősült másodszor is, sőt harmadszor is. Mert csak az lehet ennyire nőgyülölő, aki nagyon is szereti a nőket és nem tud náluk nélkül meglenni. A második feleség visszaemlékezései (igaz, hogy negyven év távolán át tekintenek vissza) nem oly drámaiak és kétségbeejtőek, mint Strindberg vallomásai. Nem éltek jól, az kétségtelen. De boldogtalanságuk oka nem az asszony gonoszsága volt és nem is Strindberg őrültsége. Józanabb óráiban Strindberg maga is tisztán látta a helyzetet és egy levélben, melyet Freda Strindberg közöl, végérvényesen megfogalmazta saját házassá gának a belső tragikumát:

„Szóval nem tudunk egymás nélkül élni, ennyi biztos. Össze vagyunk kötözve és csak arra kell vigyáznunk, hogy meg ne gyűlöljük kötelékünket... te gyakran oly kegyetlen voltál hozzám, mint amilyen csak egy szerető nő tud lenni, aki érzi, hogy őt is szeretik. Mindjárt megvetettél, mihelyt gyenge voltam, vagyis: mihelyt engedtem neked, mint azok szoktak, akik szeretnek. És ha nem engedtem, gyűlöltél. Befolyásolni akartad írásaimat, sőt, gyanak szom, hogy üzleties bohózatíróvá akartál lealacsonyítani. És elhitetted magaddal, hogy buta vagyok, kissé bolond is. De azt is megértem, mert mindent megértek - hiszen te az énedért harcoltál. Sokkal inkább hatalomra törsz kis dolgokban, mint én. De ne beszéljünk többet róla. Kezdjük előlről, a tapasztalatok által megokosodva.”

És azután egy idő mulva ezt írja. „Freda, próbáljuk meg mégegyszer! Gyere és ments meg!”

Az idézett Strindberg-levél minden soráról külön tanulmányt lehetne írni, hiszen úgyszólván minden benne van, ami magas szellemiségű emberek együttélését meg szokta mérgezni, - a kötöttségtől való iszonyodás és egyúttal az elhagyottságtól való iszonyodás megoldhatatlan kettőssége; tiltakozás az asszonyi uralomvágy ellen; a javíthatatlan idealista jogos vagy jogtalan panasza a nők reálisabb gondolkozása miatt. De mindennél lényegesebbnek tartom azt, ami csak a sorok közt van talán, de nem lehet ki-nem-olvasni: Strindberg a magányos ságát féltette a feleségétől. Megnősült és újra és újra megnősült, keresve a „megértő társat”, aki nélkül élete csonka volt: de pánikszerűen és vadul tiltakozott és menekült, ha a társ csakugyan társ akart lenni és „meg akarta váltani” magányosságából. Mert érezte, hogy magá nyosságával géniuszát veszítené el.

És ez körülbelül a rövid summája mindazoknak az irodalomtörténetben feljegyzett házas ságoknak, amelyek az alkotó művészt szellemileg hozzá közelálló, „megértő” asszonyokkal kapcsolták össze.

Említsük-e Lord Byront, aki Annabella Millbanke-ot szellemi tulajdonságaiért, nőben különös matematikai érdeklődéséért szerette meg és kérte meg, de már az esküvőre alig lehetett elcipelni és attól kezdve oly szisztematikusan tönkretette kettejük életét, hogy végül is Annabella szülei nem engedték vissza a fiatal asszonyt férjéhez, aki erre kétségbeesett és a csapást egész életén át nem heverte ki?

Említsük-e a szegény Csinszka igen szerencsétlen életét Ady Endre oldalán? Valljuk be, hogy Petőfi házasélete sem volt zavartalan? Mindenki sok példát tud erre, a köztudatban is benne él, minden lányos anya ösztönös bölcseséggel érzi, hogy a lángész nem jó férjanyag.

Mindenki tudja, hogy a nagy írók már akkor is elváltak feleségüktől, amikor még százszor súlyosabb volt a válás, mint ma. Milton, a költő, már akkor nagy vitairatban, rengeteg bibliai idézettel alátámasztva bizonyította a válás megengedhetőségét, amikor felfogása még sarkala tos ellentétben állt az egész világ meggyőződésével. Legrégibb személyeshangú lirikusainkat, Balassa Bálintot és Amadé Lászlót éppúgy elhagyta a felesége, mint Miltont. Rájöttek, milyen rettenetes tévedés lángészhez menni feleségül.

Inkább az ellenkezőre szeretnék vigasztaló példákat felhozni, példákat, amelyek a lángészt kitűnő férjnek és hűséges szerelmesnek mutatják be.

A legszebb példa talán az angol Browning-házaspáré, kiknek regényét, a szöktetést és a boldog házaséveket annyit ünnepli most az angol színpad- és regényirodalom. Az ő esetükben az az egészen kivételes dolog történt, hogy két egyformán nagyszerű és mély alkotóművész talált egymásra - az asszony semmivel sem volt kisebb költő, mint a férfi, hanem talán nagyobb is. Bizonyára ők ketten igazán megértették és tiszteletben tudták tartani egymás alkotói magányosságát.

Jó férjek voltak azok a költők is, akik igen korán elveszítették feleségüket, mint Poe Edgár, aki a csodálatos Annabell Lee című költeményben örökítette meg felesége emlékét és Dante Gabriel Rossetti, a festő-költő, aki elhúnyt feleségéhez írt szonettjeit az asszony koporsójába zárta; onnan exhumálták évek mulva és adták át a nyilvánosságnak ezeket a gyönyörű verseket.

Ez az egyik csoportja az írók szerencsés házasságának. De: könnyű jó férjnek lenni, ha a feleség már nem él! Beszéljünk a másik csoportról!

Ennek a másik csoportnak az ismertetőjegyei, sajnos, nem hízelgők sem a költőkre, sem az asszonyokra nézve. Azt találjuk ugyanis, hogy nagyáltalában nem sikerültek rosszul azok az író-házasságok, amelyekben a költő nem „megértő élettársat” vett nőül, hanem nála szelle mi leg és sokszor társadalmilag is alacsonyabban álló nőt. Ezek között a házasságok között elég sok harmonikus akad.

Csak futólag említem a nagyon is közismert példát, Goethét, akinek Christine Vulpiusszal való házassága meglehetősen zavartalan volt. A mi Berzsenyi Dánielünk felesége, bár régi nemesi család sarja volt, lelki-szellemi tekintetben igen egyszerű nő volt és Berzsenyi egy levélben büszkén említi, hogy vigyázott rá mindíg, nehogy eloszlassa felesége tudatlanságát. Rousseau élettársa, a sokrokonú Thérèse, sosem tudott megtanulni írni-olvasni. És Heine, annyi-annyi nő után, végül is egy kis párisi masamódlányt vett feleségül, aki egy szót sem tudott németül és amikor mondták neki, hogy férje milyen nagy költő, azt felelte:

- Igen, ezt hallottam már máskor is, de sosem vettem rajta észre.

Heine éppen ezért szerette és tréfás büszkeséggel emlegette, hogy felesége őt nem szellemi tulajdonságaiért, hanem egyedül „férfi-szépségéért” szereti.

Érdekes és gyakori eset az irodalomtörténetben, hogy a költő vonzódást érez egy magas szellemiségű nő iránt és azután feleségül veszi annak egy egyszerűbb lelkű nőrokonát. A legnagyobb példa erre Schiller Frigyes, aki nem az okos Carolinet vette el, hanem a meleg szívű Charlotte von Lengefeldet, de leveleit mindíg kettejükhöz írta, éppúgy, mint Swift, feleségéhez Stellához, és annak okos barátnőjéhez. Az egyiknek a szerelmére számított, a másiknak a megértésére. Ez a munkamegosztás a gyakorlatban jól bevált. Dickens házas ságában is volt egy ilyen „asszisztensnő”. Poe Edgárhoz, feleségének szép és okos anyja majdnem olyan közel állt, mint a felesége.

Szóval: vannak vigasztaló példák is. Nem minden lángeszű alkotó élt szerencsétlen házas életet és tette boldogtalanná a feleségét. De azért fiatal lányok számára mégis ajánlatosabb, hogy olyan derék, tehetséges és jól kereső fiatalemberekhez menjenek feleségül, akikben nem a lángész szikrája izzik.

1937

A BOLDOG SZIGETEK

A boldog szigetet mindenki ismeri. Mikor napi foglalkozásunk egyhangúsága fojtogat, mikor kicsinyes gondok elszürkítik a látóhatárt, mikor úgy érezzük, nem bírjuk tovább elviselni szomszédainkat és felebarátainkat - a Sziget, távolban lebegve, úszva, mint egykor Délos, a horgonytalan sziget, ahol Apollon született, megjelenik szemünk előtt. „Elmenni egy szigetre, ahol nem lakik senki, vagy legalább is engem nem ismer senki, egy boldog szigetre, ahol csak a fa gyümölcse után kell nyúlnom és másra nincs szükségem” - ennek a szigetnek fáradt vágyódásainkban mindnyájan polgárai vagyunk. De ennél is több a távoli sziget: mindnyájan vágyódunk az ismeretlen, a csodálatos, a kimondhatatlanul messzi után, ami mindenen túl van, óceánok közepén.

A magyar olvasó számára ez a sziget elsősorban a Senki Szigete, ahol Jókai Arany Embere életének boldogabbik részét tölti. A bűbájos Senki Szigete rengeteg irodalmi sziget-ős késői unokája. Valamikor a sziget után való vágyódás is, mint az emberiség többi álma, mithoszok ban fejeződött ki. A mithikus kép él tovább azután az irodalomban, mert a költők maguk tudatlan megőrzik, újra élik és újra költik az emberiség mithoszait.

Már a nyugati kultúra kezdete fölött őrködő két nagy alkotás, a két homérosi eposz közül is az egyik, az Odysseia, mindvégig távoli boldog szigetek közt játszódik le: Odysseus kiköt a lotoszevők szigetén, amelyet nincs kedve többé elhagyni annak, aki a lotosz húsos levelét ette; egy másik boldog szigeten Kalypso nimfa kilenc évig tartja magánál Odysseust és boldog sziget a phaiakoké is, ahová végre megérkezik. A távol szigetek vágya éppúgy átjárja ezt a csodálatos költeményt, mint a tenger íze és végtelensége. Ezért látják az Odysseiában minden romantikus költészet ősét: mert a vágyódás, az elvágyódás és hazavágyódás hőskölteménye ez.

Különösen a kelta mondák világa gazdag boldog szigetekben, az a különös, sejtelmes han gulatú mondavilág, amelynek az európai kultúra a Grál-hagyományt és Arthus király Kerékasztalának emlékét köszönheti. Galahad, a tökéletes lovag, aki azért jön, hogy jóvátegye Lancelot vétkét, a „Távol Szigetek Hercege” szép nevét viseli és Arthus király nem hal meg, hanem visszavonul a „nagy nyugati csata” után a távoli nyugati Avalon szigetére, ahol örök, halálon túli áloméletet él.

Az ősi mondák boldog szigetei mindíg valahol Nyugaton terülnek el és ez rámutat bizonyos furcsa és mély összefüggésekre. Nyugatra megy a nap, ott hal meg, ott temetik el. A mitho szok távoli boldog szigetei mind halott-szigetek is. Avalon és a görögök Elysiuma nemcsak boldog sziget, hanem a boldog árnyak, a békességes ősök szigete is. Caesareai Procopius írja, hogy a frank birodalom legészakibb részének, Bretagnenak a lakói nem kötelesek adót fizetni a frank királynak, az ő kötelességük az, hogy átszállítsák a halottakat a holtak szigetére. Egy ír monda, Brân királyfi története, arról beszél, hogy a hajósok elértek egy távoli szigetre, majd mikor visszatérésre készültek és hajójukon magukkal akartak vinni néhányat a sziget lakói közül, ámulva látták, hogy a szigetlakók porrá omoltak, mikor kiértek a szabad tengerre.

Sziget és halottak a mithoszalkotó képzeletben szorosan összefüggenek egymással. A mithoszalkotó gondolkozás ezzel talán azt akarja kifejezni (mert minden mithosz képekben kifejezett gondolat), hogy a nyugalom, gondtalanság, csendes boldogság, ami után vágyó dunk, a halál nyugalma és boldogsága, Elysium.

A középkor is csodálatos szigetekkel népesítette be a nyugati tenger ismeretlen tájait. Dante Purgatóriuma is a Boldog Szigetek egyik változata, a középkor vallásos szellemének meg felelő alakban. A Purgatórium hegye sziget a tengeren, messze nyugaton. Odysseus volt az első élő ember, aki meglátta, de ez volt az utolsó útja, életével lakolt felfedezéséért.

Mikor Marco Polo hazajött keleti útjáról és először hozott hírt Japán kincseiről, a boldog szigetek legendája konkrétebb alapot kapott és az utánuk való vágy még sokkal erősebb lett. A vágy többszáz évig növekedett az emberi tudatban, míg végre útnak indította Columbus hajóját. Milyen szimbolumteljes, hogy Columbus, aki pedig a Kelet mesés kincseit kereste, nyugatnak indult, a nap és a legendák útját követve! A fehér ember útja Nyugat felé visz és Columbus is az ősi és természetes gravitációt követte.

Ismét új életre villanyozta a Boldog Sziget legendáját Amerika felfedezése, majd a Csendes-óceán, amint döbbent sejtésekkel tele felcsillant Cortez lábai alatt. Az Amerika felfedezését követő századokban, a XVI.-ban és XVII.-ben a leggazdagabb a boldog szigetekről szóló irodalom. Ebben a korban a Boldog Sziget a költői szempontból legtermékenyebb állapotban volt: csak félig mese, félig pedig valóság. Eldorádó aranyországa csak mese, de Dél-Ameriká ban csakugyan kimeríthetetlen ezüstbányák tárulnak fel a hódítók előtt.

A távoli sziget a barokk kor valamennyi nagy költőjét foglalkoztatta. Shakespeare utolsó és talán legköltőibb művében, a Viharban adózott a kor szellemének: Prospero meseszigete mindíg zenével van tele és a lég szellemei engedelmesen hajolnak meg az ősz varázsló pálcája előtt. Ariosto Őrjöngő Lorántja szigetre ér, ahol a nimfa kedveseit fává varázsolta, Tasso pedig Armida tündérpalotáját helyezi távoli szigetre.

Időközben pedig a távoli szigetek egyre közelebb kerültek. A XVIII. század számára az Atlanti-óceán már nem jelentett rejtelmeket, és a képzelet, megkerülve a viharos Horn-fokot, átszállt a Csendes-óceánra, amelyet abban az időben kezdett átkutatni Cook kapitány. A XVIII. század, a felvilágosodás és józan ész százada, józan és rousseauista képeket vetített a Csendes-óceán szigeteire. Itt él a Jámbor Bennszülött, mondták, akit még nem fertőzött meg a civilizáció, aki még oly egyszerű, jó és természetes, mint amilyen minden ember volt az emberiség őskorában. Ez a Bennszülött nagyon foglalkoztatta a század közvéleményét. Mit szólna a dolgokhoz, ha egyszer Európába jönne? Az írók meg is írták a Bennszülöttel való képzelt beszélgetésüket.

A déltengeri szigetek varázsa a magyar irodalomban is nagyszerű nyomot hagyott: neki köszönhetjük Vörösmarty Mihály oly kevéssé ismert és oly gyönyörű töredékét, a Délszigetet, amelyben költőnk romantikus nyelvpompájába burkolva jelenik meg előttünk a távol sziget és rajta egy magányos gyermek, a természet gyermeke.

A különös az, hogy a Bennszülött legendája nem volt puszta koholmány. A déltengeri szige tek kedvező éghajlatuk révén is boldog és áldott földek és az ott élő bennszülöttek csakugyan békésebbek és boldogabbak, mint a világ többi tájának lakói. Az óceáni szigetek varázsa a XIX. század végén már nem mint legenda, hanem mint átélt valóság ihlette az irodalmat és művészetet. A század végén egy nagy angol író, Stevenson és egy nagy francia festő, Gauguin, oda menekült betegség, gond és civilizáció elől. Meg is találták ott azt a lotoszevő paradicsomot, amit kerestek és műveikben megörökítették azt.

Az idő múlik és a távoli szigetek mind közelebb jönnek. Akinek sok pénze van, ma már min den nehézség nélkül körülhajózhatja a földet, az óceáni szigeteket útba ejtve. El fog jönni az idő, amikor az emberek olyan természetes érzéssel fognak elutazni Tahitibe és Samoába, mint mi a Balaton mellé. A vakációról hazajövő gyermekek egymásnak déltengeri élményeiket fogják elmesélni. A föld összezsugorodik az ember lába alatt és a megismerés elrontja a távolok ködét. Mindent ismerünk már, az egész földet, elvesztek ismeretlen tájai.

Rien que la terre, - csak a föld! kiált fel egy sokat utazó francia író. Nem maradnak ismeretlen tengerek, hogy benépesítsük őket vágyaink és félelmeink szigetével, elmúlik az álom és legenda, nem marad más, mint a valóság: Rien que la terre.

1937

A REMÉNYTELEN SZERELEM TÖRTÉNETE

A reménytelen szerelem története valószínűleg úgy kezdődött, hogy volt egyszer egy ember, aki szerelmes volt egy lányba és az nem szerette őt, vagy volt egy leány, aki szerelmes volt egy legénybe és az nem szerette őt. Fel lehet tételezni, hogy az első reménytelen szerelmes még abban az időben élt, amelyet a tudósok történelemelőttinek neveznek és hogy egyszerű barlanglakó volt az illető. Amivel azt akarom mondani, hogy a reménytelen szerelem valószínűleg olyan öreg, mint az emberiség, avagy annál is öregebb.

Azt is fel lehet tételezni, hogy a költők azóta panaszkodnak a szeretett hölgy kemény szíve miatt, amióta költők vannak a világon. De a költők olyanok, mint azok a papagájok, amelye ket Jean Giraudoux regényének hősnője, egy női Robinson talált egy déltengeri szigeten, ahol csak madarak laktak; ezek a papagájok még sosem láttak embert, ezért nem tudták az emberek hangját utánozni, hanem csak egymást utánozták. A költők is egymást utánozzák, nem az embereket.

A költő, aki reménytelen szerelméről énekel, rendszerint sokat tanult egy régebbi költőtől, aki a reménytelen szerelemről énekelt és aki szintén sokat tanult egy még régebbi költőtől, aki ugyancsak a reménytelen szerelemről énekelt és így tovább. Sőt olyan költő is akad, aki talán nem is volt reménytelenül szerelmes és csak azért énekelt a reménytelen szerelemről, mert így tanulta mestereitől. Így alakult ki lassanként a századok folyamán a reménytelen szerelem költői formatana. Hagyományos és szigorú szabályok írták elő a kottát, amelyre a költőnek szenvedni kellett, legalább is verseiben. A nyugat-európai költészet számos hagyománya közül ez a reménytelen szerelem volt a legerősebb. E hagyomány uralma vagy hétszáz évig tartott és elmúlhatatlanul szép versek őrzik emlékét.

Ha történetét akarjuk nagy vonásokban elmondani, természetesen azzal kell kezdenünk, mint minden ilyen áttekintést: „Már a régi görögök is ismerték...” (Mert mit nem ismertek a régi görögök?) A görögök, mint tudjuk, rendkívül filozófikus hajlamú nép voltak, keresték a dolgok okát és értelmét és többek közt sokat tünődtek a szerelem mibenlétén is. Görög orvosi körökben erre vonatkozólag az a nézet alakult ki, hogy a szerelem betegség, olyasfajta, mint a ragályos kórok. Infekció történik, mégpedig nyilván a szemen át, mert a szerelem úgy szokott kezdődni, hogy meglátjuk azt, akit szeretünk és már érezzük is, vagy legalább is nemsokára már érezzük a szerelem néven ismert betegség szimptomáit. A görögök a látás folyamatát úgy képzelték el, hogy abból a tárgyból, amit látunk, a tárgy kicsi képecskéi áradnak ki és be ha tolnak a szembe: például, ha egy rózsát látunk, ez úgy történik, hogy a rózsából egészen apró rózsák áradnak ki és egy ilyen apró rózsa bement a szemünkbe. A szerelmi infekció e szerint úgy megy végbe, hogy a szeretett lény apró képe behatol az ember szemébe és a szemen át a szervezetbe és ott gyulladást, kóros elváltozást idéz elő. Le is írták nagy gonddal a szerelmi betegség ismertető jegyeit: a páciens sápadt lesz, nem eszik és nem alszik, kedvetlen és csak akkor vidul fel, ha szerelme tárgyát látja, mindíg rágondol, de ha találkozik vele, szótlan és zavart lesz stb. Mit részletezzük? Mi is tudjuk azt, amit a görögök.

Ez a szerelmi kórleírás az, ami köré később a reménytelen szerelem szabálytana kikristá lyosodott. Az antik világ ugyan jól ismerte a reménytelen szerelmet, de az antik szellemtől távol állt, hogy kultuszt csináljon belőle. A görög és a római érzelmileg azért olyan idegen mitőlünk, mert nem ismerte a szentimentalizmust. Annál jobban megfelelt a reménytelen sze re lem hangulata a lemondáshoz, messzire vágyódáshoz, önként vállalt szenvedéshez szokott középkori léleknek. A középkori költők felfedezték a régi görögök kórleírását a szerelemről, és ami a görögök számára kórtünet volt, a középkoriak számára erkölcsi kötelesség lett. Legalább is a költők számára. Ez volt az, amit ők Égi Szerelemnek neveztek.

Az égi szerelem költői attitüdje először Provenceban fejlődött ki és a köztudatban mindmáig összekapcsolódik a provencei költők gyüjtőnevével, a troubadourral. Maguk a troubadourok, Guilhem de Montanhagol, a Dante-megénekelte Sordello és társaik elmerültek a feledésbe. Nem is annyira költészetük volt fontos, mint az a szerelmi illemkódex, amelyet költeményeik által létrehoztak és propagáltak. Ezzel az illemkódexszel már nemcsak a költők foglalkoztak: előkelő hölgyek és urak kedves időtöltése, szellemi sportja lett, hogy összeültek és megbe szél ték az Égi, az udvari Szerelem problémáit, megvitatták, adott esetekben hogyan kell egy igaz szerelmesnek és jólnevelt lovagnak viselkednie. Ezeket a sokszor ünnepélyes és színpa dias formák közt folytatott megbeszéléseket nevezték Cour d’amournak, a Szerelem Törvény székének, mert a gyűlés végén az elnöklő hölgy rendszerint döntést, ítéletet hozott.

A provencei szokás és illem lassankint áthatolt más országokba is. Egy francia, André le Chapelain, foglalta össze könyvben a szerelmi törvényszékek kialakult véleményét. A kézirat ránkmaradt, címe De Arte Honesti Amandi, a Tisztesen Szeretés Művészete. A könyv számos érdekes és nem minden pikantéria nélkül való fejezetet tartalmaz; a legérdekesebb az, amelyben közli a szerelem törvényeit, amelyeket maga Ámor adott át egy breton lovagnak. A szerelemnek Chapelain szerint harmincegy törvénye van; néhányat itt közlünk belőlük:

A házasság nem ment fel a szerelem alól.

Aki nem féltékeny, nem is szerelmes.

A szerelem mindíg vagy növekedőben vagy csökkenőben van.

A halott szerelmesnek kétévi gyász jár.

A nyilvánosságra került szerelem ritkán szokott tartós lenni.

Minden szerelmes el szokott sápadni, ha meglátja azt, akit szeret.

Szíve összeszorul, ha meglátja szerelmesét.

Az új szerelem a régit távozásra kényszeríti.

Ha a szerelem csökkenni kezd, hamar vége lesz és ritkán gyógyul meg.

Szerelmes ember mindíg félénk.

Az igazi féltékenység csak növeli a szerelmet.

Keveset eszik és alszik, aki szerelmesére gondol.

Az igazi szerelmes csak azt tartja jónak, ami imádottjának tetszését megnyerheti.

A szerelem semmit sem tagadhat meg a szerelemtől.

Az égi szerelem tana nem maradt pusztán írott malaszt, szép szó és költészet. Akadtak kalandos lelkek, akik a szerelmi törvényszékek és a troubadourok magas elveit a gyakorlatban is meg akarták valósítani, megjátszották a boldogtalan lovag szerepét és egész vagyonuk és életük elpazarlása árán valósággá változtatták a költők szerelmi ábrándjait és hóbortjait.

A legérdekesebb, legtanulságosabb Ulrich von Lichtenstein XIII. századi osztrák főur és költő élettörténete. Ulrich már tizenkét éves korában, mint apród, egy hölgynek ajánlotta fel életét. A hölgy akkor talán még nem is tudott róla, de később sem sokat törődött vele, mikor Ulrichot már lovaggá ütötték. Ulrich lovagi tornákon számos lándzsát tört hölgye tiszteletére, egy ízben egy ujját is átszúrták. De a hölgy kegyetlen szívét ez sem lágyította meg, sőt azzal vádolta Ulrichot, hogy nem is ő érette sebesült meg az ujja. Erre Ulrich levágatta ujját és egy szép szekrénykében, egy versike kíséretében elküldte a hölgynek. A hölgy nagyon örült a valóban áldozatkész szívről tanúskodó ajándéknak, naponta elővette és nézegette, amit Ulrich boldogan hallott. De azt is megüzente a hölgy, hogy mégsem fogja meghallgatni, ha ezer évig hűségesen szolgálja is.

Ulrich erre elhatározta, hogy valami egészen nagyszabásu lovagi tettet fog végrehajtani, hölgye meghódítása céljából. Harminc kísérővel Velencébe ment, mindnyájuk számára nő ruhát csináltatott és azután kihirdettette Lombardiában, Karintiában, Ausztriában és Cseh ország ban, hogy Vénusz, a szerelem királynője végigvonul ezeken az országokon és viadalra szólít fel minden lovagot. Aki résztvesz a viadalban, csodatévő hatású gyűrűt kap ajándékba. Aki legyőzi Vénuszt, elviheti Vénusz lovait, de akit Vénusz győz le, kénytelen a négy világtáj felé meghajolva tiszteletet tenni egy bizonyos hölgynek. El is indult a Velence melletti Mestreből és állandó lovagi viadalok közt haladt a végállomás, Prága felé. Különös ötletének határozott sikere volt: a hölgy egyre-másra küldte a barátságos üzeneteket, a lovagok minden felől özönlöttek, hogy megvívjanak vele, összesen 307 lándzsát tört és 271 gyűrűt ajándéko zott el és mikor Bécsbe ért, kísérete már nyolcvan lovagból állt. Útközben találkozott szeretett feleségével (mert az is volt neki, sőt számos gyermeke is) és egy szép napot töltöttek együtt.

A nagy felvonulás a hölgyet is megrendítette. Most már hajlandó volt Ulrichot fogadni, de csak azzal a feltétellel, hogy Ulrich mint bélpoklos koldus jelenik meg a várában. Ulrich erre is hajlandó volt és négy napig várt a kastély kapujában a többi koldus közt, míg végre romantikus módon, lepedőben felhúzták a kastélyba. De a hölgy rövidesen ki is dobta, a nélkül, hogy meghallgatta volna.

Erre még Ulrich von Lichtenstein is elkeseredett. Bécsbe ment és szép asszonyokkal szó rakozott, itt érte a követ azzal az üzenettel, hogy a hölgy mégis hajlandó kegyeibe fogadni, ha előbb tengerentúli útra megy. Ulrich rögtön készülni is kezdett a nagy útra, de azután hogy-hogy, hogy-hogy-nem, egy szép nap elég volt neki a hölgy kegyetlenségéből, nem ment el tengerentúlra, hanem inkább másik hölgyet választott magának, aki nem volt hozzá ilyen kegyetlen. Ezt nyilván már előbb is megtehette volna. Mindezt maga meséli el Frauendienst című verseskönyvében.

Vagy egy fél évszázaddal később élt Zürich városában Meister Johannes Hadlaub, aki Ulrich von Lichtenstein utánzója akart lenni és paródiája lett. Hadlaub „meister” volt, polgárember és egy nemes hölgyért epekedett. A hölgy, ha meglátta Hadlaubot, undorral fordított hátat, mire Hadlaub még jobban epekedett. Úgy látszik, az egész város nagyon jól szórakozott a költő szomorúságán és az előkelőségek egyre újabb és újabb találkozást szerveztek meg a hölgy és Hadlaub között, hogy legyen min mulatniuk. Volt is min mulatni, mert Hadlaub, mikor a hölgy elfordult tőle, bánatában összeesett és mikor magához tért és a hölgy, az elő kelő urak hosszas unszolására, kezet adott Hadlaubnak, Hadlaub örömében úgy megszorította a hölgy kezét, hogy az ijedtében beleharapott Hadlaub kezébe.

Lichtenstein, Hadlaub és a sok hozzájuk hasonló lelkületű ember volt az Égi Szerelem Don Quijoteja: nem tudtak különbséget tenni költészet és valóság közt és póruljártak, mikor a realitással összeütköztek, mint Don Quijote, mikor rohamot intézett a szélmalomóriás ellen.

Meister Johannes Hadlaub polgárember volt és nem várkastélyban, hanem városban lakott: a középkor későbbi századaiban a költészet a lovagok kezéből lassanként a polgárokéba ment át. Az Égi Szerelem tana elválaszthatatlanul összekapcsolódott a lovagság intézményével és gondolatvilágával; az új, polgári irodalom mégis átvette, utánzó módon, a régi ideált (amint Hadlaub példáján láthatjuk), sőt tovább is fejlesztette, elmélyítette, igazi költői magasságait csak a polgári költők kezén érte el. Legnagyobb költői nem a provençal és német lovagok voltak, hanem a provençalok olasz tanítványai, pedig Olaszországban a lovagság sosem vert mélyebb gyökeret.