Péterfy Gergely

A B oldal

— részlet —

KALLIGRAM
2023

Copyright © Péterfy Gergely, 1998, 2023

ISBN 978 963 468 349 0

I.
Reggel

(Frankel)

A Frankel Leó úti lakásban az egykori cselédszoba méretei ébredéseim koreográfiáját is megszabták: amikor kikeltem az ágyból és a papucs után kutattam az ágy alatt a lábaimmal, tudhattam, hogy ezt most pontosan úgy és azon a helyen teszem, ahogy a szoba korábbi lakói – az ablak és az ajtó nyílásiránya már megszabta a szekrény és az asztal helyét, így az ágy csakis arra a helyre kerülhetett, ahol állt: az ablakkal szemben, a falhoz simulva.

Nagyanyám reggeli szertartásaira ébredtem: kiütögette a zaccot a török, réz kávéfőzőből, hosszasan kifolyatta a vizet, reggelizni hívta a macskákat, és közben becézte őket, megkérdezte, hogy aludtak, és helyettük válaszolt, aztán reggeli után a macskák betelepedtek a cselédszoba ajtaja előtt álló szaródobozukba, körülményesen kotorták a szagelszívóásványkompozitumot, amelyet én hoztam szombatonként a közeli kisállat-kereskedésből, és nagyanyám szinkronizálásában kommentálták ürítkezési élményeiket.

Tudtam, hogy van némi célzatosság nagyanyám reggeli szertartásainak hangosságában, hogy fel akar ébreszteni, mert sokallja a délelőttbe nyúló alvást, és kevesli a munkát, amelyet persze én is sokalltam/keveselltem, ahogy a barátaim és ahogy a szüleim is, de a délelőttbe nyúló alvást kiábrándító kora reggeli szemináriumokra tudtam volna csak felváltani, szintaxisra, fonetikára vagy szakszöveg-olvasásra, mert a kiábrándító, deskriptív szemináriumok titokzatos módon mindig korán reggel kezdődtek, mint régen, a Bartók Béla úti lakásban töltött időkben a nulladik órás testnevelés; míg a kommentatívak, a Pindarosz-, bizantinológia-, Márai- és Platón-szemináriumok kora délután vagy este.

Nagyanyám, akinek többször elpanaszoltam, hogy mennyire gyűlölöm a nyelvészeti, deskriptív jellegű stúdiumokat, és ezzel szemben mennyire rajongok az elemző és kommentáló stúdiumokért, reggeli zajongásával nyilván alapvetően hedonista álláspontom iránti rosszallását igyekezett kifejezni. Imre viszont, húgom férje, hedonista álláspontommal a legmesszebbmenőkig egyetértett, hiszen joghallgatóként hasonló dilemmákba ütközött, a húgom viszont, aki amatőr színházban színésznősködött, úgy vélekedett, hogy mind a deskriptív, mind a kommentatív szemináriumok, az egész ógörög és latin nyelv magyar irodalommal kombinálva úgy, ahogy van, baromság, én pedig alapvetően egy élhetetlen kretén vagyok: szexuális életem rendezetlen, mondta, társadalomban elfoglalt helyzetem bizonytalan, barátaim hozzám hasonlóan kretének, lelkileg pedig zombi vagyok; mindezek közül azonban leginkább barátaim kreténségét hangsúlyozta, ezen belül pedig döntően Sculptorét. (A húgom által használt többes számban persze volt némi dramatizáló túlzás, hiszen akkor már évek óta minden kapcsolatot megszakítottam Kőniggel, és valójában egyetlen igazi barátom volt, Sculptor.)

Sculptorra a húgom ugyancsak orrolt, minthogy sok évvel azelőtt, nyolcvanhatban, amikor fél évvel utánam (akit agresszivitásra való hajlam és szociális összeférhetetlenség miatt lefüveztek) leszerelt, és ennek alkalmából vendégségbe hívtam a családunkhoz, nyilvánvalóan és leplezetlenül beleszeretett a húgomba; ezt az érzelmet azonban nem tudta vagy nem akarta nyíltan kimutatni (későbbi bevallása szerint azért, mert úgy gondolta, hogy a húgom iránti, esetleg beteljesült szerelme megszüntetheti a barátságunkat), és a húgom szemében (aki későbbi bevallása szerint ezt az érzelmet ott és akkor minden bizonnyal viszonozta volna) ez a bátortalanság (Sculptor szerint: tapintat) bárdolatlanságnak és töketlenségnek minősült, amely bárdolatlanságért és töketlenségért minden adandó alkalommal igyekezett bosszút állni. Valahányszor Sculptor meglátogatott, hogy felolvassa legfrissebb írását, vagy hogy megosszuk tényleges, vagy elképzelt életünk oly sok furcsa párhuzamot mutató eseményeit, egyszer sem mulasztotta el, hogy be ne nyisson a szobámba és ne tegyen valamilyen becsmérlő megjegyzést Sculptor ruházatára (mindig öltöny), testalkatára (elhízás), szerelmi életére (nyolc év ugyanazzal a nővel, agyrém) és írásaira (impotens szóvirágok).

Ezeket a támadásokat csak Imre tudta úgy-ahogy tompítani: a maga különös módján összebarátkozott Sculptorral, és lassan velem is, miközben megtartott mindkettőnkkel szemben egyfajta óvatos kívülállást, mintha minden provizórikus volna (mint ahogy tényleg az is volt, de ez csak sokkal később derült ki, és végső soron ez igazolta számomra álláspontja helyességét, anélkül persze, hogy akár egy pillanatra is képes lettem volna az Imrééhez hasonló kívülállásra). Sculptorhoz fűződő barátságomat is az Imre tartózkodásával való nap-nap utáni szembesülés humanizálta, mert abban a barátságban túlságosan is sok volt a hisztérikus elem – egyébként pontosan ezt, a hisztérikusságot pécézte ki nagyanyám, és valahányszor Sculptor telefonált, és nagyanyám beszólt a szobámba (minthogy a telefonok őre mindenkor ő volt, nem zsarnokságból, hanem játékos pletykakedvből és valódi érdeklődésből, amit persze lehetett volna gonoszságnak venni, ahogy a húgom vette és ahogy Imre vette, de minthogy nagyanyám nyíltan, bevallottan és kislányos huncutsággal értékelte-boncolgatta és minősítette a nekem telefonálókat, nem vettem zokon a dolgot, minthogy nekem is lett volna kedvem olyan mértékig kívülről szemlélni magam és kapcsolataim, ahogy ő), Sculptort mindig úgy jelentette be, hogy a szerelmed keres telefonon, amire eleinte dühöngtem, amire ő kuncogott, később aztán én is elkezdtem mosolyogni, ahogy metaforikus kedvének egyéb megnyilvánulásain is. Ahogy telibe találta a Sculptor és köztem fortyogó barátság furcsán feminin jellegét, ugyanúgy gázolta el Imrét a japán kakas elnevezéssel, minthogy Imre a húgomnál jóval kisebb termetű, ám roppant kanos volt, engem pedig a gregory pech gúnynévvel, miután kifejtettem neki Ahab kapitány és az egész melville-i őrület iránti rajongásomat, miközben oly igen kevéssé voltam Ahab kapitány ott, az északi, belső udvarra néző egykori cselédszobában, fél tízkor, álom és ébrenlét között oszcillálva.

Mert az oszcillálás volt a legjobb a Frankel Leó úti reggelekben: hallgatni nagyanyám szöszmötölését, a macskák kaparászását, az ablak koccanásait, és a távolabbi zajokat, ahogy lassan felébred a hatalmas ház; belealudni ezekbe a hangokba, és álomban tovább szőni.

(Bartók)

Frankel Leó úti reggeleimtől a sok évvel korábbi Bartók Béla útiak alapvetően az oszcillálás hiányában, pontosabban az oszcillálásra való képtelenségben különböztek.

Este kilenc-fél tíz felé aludtam bele valamelyik kedvenc zenémbe, a Brahms harmadikba vagy a Bruckner hetedikbe, a Bartók második zongorába vagy a Wohltemperiertes valamelyik oldalába. Hogy melyikbe, azt előzetesen, a mindennapi félnyolcas telefonnal – nagyjából ekkorra értem haza ugyanis Annától – előre megbeszéltük Kőniggel: elemeztük a darabot kompozicionális és kultúrhistóriai szempontból és főképp az interpretációt illetően, hogy Furthwängler vagy Bruno Walter, Glenn Gould vagy Richter – amennyiben nekem Bruno Walterrel volt meg az, ami Kőnignek Furthwänglerrel, akkor a furthwängleri interpretáció került ki győztesen, amennyiben egy másik mű fordított felállásban, akkor Bruno győzött, és így tovább, egyedül a Bartók vonósnégyesek Juillard-féle kiadásával állt másképp a helyzet, amit aztán kölcsönkért és nem is adott többet vissza.

Reggel anyám ébresztett hét körül, vagy az általános reggeli készülődésre magamtól felébredtem a családi rekvizitumokkal, nagyapámtól örökölt latin, francia és olasz nyelvű könyvekkel, könyvheti standokról kabát alá emelt kurrens irodalommal, zenei antikváriumból lopott partitúrákkal (amíg el nem kapott az antikvárius hónom alatt a Nürnbergi Mesterdalnokok partitúrájának kilós zsebkiadásával és ki nem tiltott örökre a boltból), zongorával, gitárral, szanaszét heverő, telejegyzetelt papírlapokkal zsúfolt szobámban.

Azonnal feltettem valamelyik kedvenc reggeli zenémet, a Walkürök lovaglását vagy a Rheingold nyitányát vagy a Liszt Esz-dúr zongoraversenyt (amelyekről Kőnig elítélően nyilatkozott mind kompozicionális, mind interpretációs szempontból, ő reggelenként többnyire a Grand Partitát hallgatta vagy az Egy katona történetét, amire én képtelen voltam, a Grand Partita lehangolt, az Egy katona története idegesített, és képes volt elrontani az egész napomat, ennek ellenére biztos voltam benne, hogy a tizenegyes nagyszünetben, amikor a reggeli zenei élményeket megbeszéltük, el fogom titkolni, hogy Wagnert hallgattam, és azt mondom majd, hogy a Grand Partitát), aztán tíz-tizenöt percre visszafeküdtem az ágyba és Annára gondoltam. Elképzeltem, hogyan ébred és hogyan öltözködik, és elképzeltem gömbölyű, asszonyos melleit, ahogy harangoznak, amikor a fürdőszobában félmeztelenül lehajol, hogy megigazítsa a lábujjai körül a fekete harisnya egyenetlenségeit. Azon a reggelen, amikor felhívott, hogy megtalálták az apja holttestét, elmulasztottam a reggeli Anna-fantáziát: az egy hét alatt, amíg meg nem találták Endrét, túlságosan is ránk telepedett az aggodalom, én minden este későig ottmaradtam a rettegő családdal, ezerszer is végigbeszéltünk minden lehetséges variációt, miközben elképesztő, és rám tulajdonképpen egyáltalán nem tartozó részleteket tudtam meg az apja magánéletéről és titkos útjairól.

A Rheingold nyitánya szólt Soltival, túlságosan is hangosan ahhoz, hogy a párnázott ajtók, amelyeket még nagyanyám hangszigeteltetett (a szigeteléshez használt műbőr és enyves ragasztó hullaszaga összevegyülve anyám parfümjével, apám borotvakrémével, nagyapám ereklyeként őrzött levendulakölnijével és kishúgom papagájának szomorú kalitka- és tollszagával még évek múlva is meghatározta a lakás illatát) megvédhették volna a családomat Wagnertől. Különösen apám nem állhatta Wagnert, és néhány perc múlva be is nyitott azzal, hogy kész a reggeli. Az ajtónyitás lendületében és a bejelentés hangsúlyában azonban legalább négy másik mondat is kódolva volt, mint ahogy apám egyéb mondatai is két-három további mondatot tartalmaztak, ezért a szavaiban mindig volt valami fenyegető, vagy éppen fájdalmas, hiszen a háttérsugárzást adó rejtett mondatokban a korholás és a könyörgés szétválaszthatatlanul és talán éppen ezért kimondhatatlanul összekapcsolódott. Erre én, anélkül, hogy lehalkítottam volna a Rheingoldot, kimentem a fürdőszobába borotválkozni, apám pedig vissza a munkájához, mert ő már hajnalban felkelt és megreggelizett, és ilyenkor, későőszi reggeleken pizsamában ülve az íróasztalánál erdélyi temetőkben fényképezett sírköveket vitt át már-már önkínzó aprólékossággal pauszpapírra egy diavetítőből átalakított ügyes kis szerkezet segítségével, és csak akkor emelte fel egy-egy pillanatra a tollat, amikor a Bartók Béla úton végigdübörgő villamos megremegtette a házat, aztán újra visszagörnyedt a vakító papír fölé, amelyen az apró tuspontokból már kezdett kialakulni egy bibliai nevű székely furcsa faragványokkal díszített sírköve.

Közben én a rajnai sellők dalát dúdolva borotválkoztam a fürdőszobában, gyomromban azzal a félreérthetetlen remegéssel, amely Kőnig telefonjait szokta megelőzni, ezért aztán siettem a borotválkozással, nehogy félig megborotválatlanul kelljen a telefonhoz mennem, hogy aztán tíz-tizenöt perc múlva arcomra száradt habbal osonjak vissza a fürdőszobába, apám lesújtó és anyám aggódó pillantásától kísérve, mert apám alapvetően férfiatlan dolognak tartotta a hosszú telefonbeszélgetéseket, különösen a Kőniggel folytatottakat (amelyekben Kőnig beszámolt az éjszaka kigondolt regénytervéről, a világirodalom legzseniálisabb regényéről, és beolvasta a telefonba éjszaka írt versét, a magyar, és alighanem a világirodalom legzseniálisabb versét, amely zárójelbe tesz minden eddig írt regényt/verset, amire én azt mondtam, hogy lehet, amire Kőnig azt mondta, hogy biztos, és hogy ez a lehet objektivitásra való képtelenségem eklatáns bizonyítéka). Amit apám a férfiatlan jelzővel írt körül (miközben a férfiatlan jelző mögött négy-öt jóval lesújtóbb jelző rétegződött), azt anyám lelkileg károsnak nevezte, és gusztustalannak és groteszknek és undorítónak és gennyesnek, amire én válasz nélkül visszamentem a fürdőszobába, és új habot pamacsoltam az arcomra, és átkoztam magam, amiért nem halkítottam le időben a Rheingoldot, amit persze Kőnig meghallott a telefonon, és azonnal néhány lesújtó jelzővel illetett, amelyeket sehogy sem tudtam visszaverni; hogy Wagner fasiszta germán agyrém és dilettáns zenei onánia, Solti pedig sarlatán, és éppen egy igaz ugyan, hogy, de kezdetű érvelésen gondolkodtam Wagner és Solti védelmében (amelyet majd a tízórai nagyszünetben előadok a díszterem kakasülőjén, ahová nyugalmat keresve visszahúzódtunk beszélgetni), amikor anyám, már felöltözve (minthogy kínosan vigyázott arra, nehogy egyszerre, netán együtt érjünk be a gimnáziumba, ha már apám minden ellenkezésével dacolva elkövette azt a hibát, hogy abba a gimnáziumba engedte járnom, ahol maga is tanított) beszólt a fürdőszobába, hogy Anna keres.

Szeretettel nyomta meg az Anna név szótagjait, mintegy kirajzolva azt az érzelmi ívet, ahogy elvárásai és a szerelembe – minden szerelembe – vetett hite szerint ezt a nevet ki kellett volna ejtenem, rajongással, feltétlen odaadással és örökre szóló hűséggel, ellentétben apámmal, aki viszont ellensúlyozandó anyám eksztatikus szerelemkultuszát, igyekezett józanságra inteni. A legkomolyabban azon az októberi délutánon, amikor zavartan és félszegen, nyilvánvalóan hosszú töprengés és többszörös rákészülés után sétálni hívott a Feneketlen-tóhoz – furcsa volt a dolog, mert kisgyerekkorom óta nem sétáltam apámmal –, és néhány szótlan, illetve elfúló párbeszédkísérletekben eltelt kör után elmesélte egy fiatalkori történetét: ötvenkilencben vagy hatvanban, Marosvásárhelyen, fiatal festőként együtt élt egy nővel, egy veszélyes, izgalmas, hisztérikus nővel. Nagy volt a szerelem, és valahogy hírül vette ezt nagyapám, aki egy távoli faluban paposkodott, és felutazott Marosvásárhelyre. Egy egész napot együtt töltöttek, szó sem esett a nőről. Amikor este lett, és nagyapám felszállt a vonatra, és a vonat elindult, nagyapám az ablakban állt, integetett, és búcsúzóul még annyit mondott, hogy és aztán vigyázz magadra, fiam, amiből apám rögtön megértette, hogy ott kell hagynia veszélyes, izgalmas és hisztérikus szerelmét; nekem ott, a Feneketlen-tónál egy szóval sem említette Annát, csak elmondta ezt a történetet, az idők mélyéről érkező dupla fenekű mondatot.

A telefonhoz mentem, és Anna távoli, fásult hangon közölte, hogy hajnalban a Kamaraerdőben megtalálták az apját, már egy hete halott, és én egész délelőtt csak arra tudtam gondolni, hogy az utóbbi héten végig zuhogott az eső.

(Szentjánospuszta)

Szentjánospusztán, a családi nyaralóban, esős, Medárdi reggeleken, amikor a völgyön végigzúgott a szél, és a Börzsöny felől érkező felhők szinte a fák tetejét súrolva húztak el a hegyek felett, nagyatyai nagynénémék kutyájának vonítására, vinnyogására és lánccsörgetésére ébredtem, mintha egy elkárhozott lélek visítana és igyekezne szabadulni egy virtuális pokolban. Aztán rákezdett csaholni nagyatyai nagynénémék másik kutyája, egy izgága, bumfordi korcs, körbeugrálta a láncra vert óriás snauzert, amire vonítani kezdett nagyatyai nagybátyámék kutyája, és a völgy különböző pontjairól újabb és újabb kutyák csatlakoztak a gyászos kórushoz, mígnem mintegy varázsütésre valamennyi elhallgatott, csak a szomszéd óriás snauzer lihegése és lánccsörgetése hallatszott továbbra is, amíg aztán, tíz-tizenöt perc múlva, amire éppen visszaaludtam volna, újra el nem kezdte a vonítást, meg-megújuló támadásait az ajtó ellen, hogy bejusson a házba, ahová kölyökkorában a tenyésztő nyomatékos figyelmeztetése ellenére babusgatva beengedték, aztán amikor behugyozott, elverték és kidobták, aztán babusgatva beengedték, aztán megint elverték és kidobták, és attól fogva a koromfekete óriás snauzer ügyet sem vetett az utcai járókelőkre, minden energiáját arra fordította, hogy bejusson a házba, amelyben a lánc újra és újra megakadályozta. Ezért aztán nagyatyai nagynénémék kénytelenek voltak beszerezni egy újabb kutyát, immár tényleges házőrzői feladatokra, az izgága és bumfordi korcsot az utcai járókelőknél azonban sokkal inkább érdekelte az óriás snauzer érthetetlen magánszáma, és valahányszor az óriás snauzer rákezdte, a korcs ott termett és kontrázott neki, a kerítésnél meg történhetett, ami akart – mígnem aztán megelégeltem a hiábavaló visszaalvási kísérleteket és felkeltem a ház számtalan apró szobájának valamelyikében, és az arcomat kezdtem masszírozni, hogy eltűnjön róla a másnapos püffedtség, amellyel nem mertem megjelenni a szüleim előtt, pontosabban: merni mertem volna, csak nem volt kedvem szembesülni apám lesújtó és anyám aggódó pillantásaival, amelyek intenzitása fokozódott, amikor reggelizés nélkül kávézni kezdtem és a kávéhoz cigarettára gyújtottam, majd sétálni indultam a Duna-partra, amely séta alatt, tudtam, hogy tudják, hogy valójában Kreisz Tomi Duna-parti kocsmája értendő, ahol másnaposságomat sörrel szoktam humanizálni.

Miközben az arcomat próbáltam rendbe hozni, arra gondoltam, várok inkább még egy darabig, hátha történik valami, vásárolni mennek, vagy hirtelen vendégségbe hívják őket, tehát valahogy szabaddá válik az út a kávéfőzőhöz és a cigarettához és aztán tovább, végig a kerten, át a kapun és le az úton, amely persze ha szabaddá vált volna, akkor sem garantált, hogy az út egészen Kreisz Tomi kocsmájáig szabad, egyéb rokonaim, nagyatyai nagynénémék, nagybátyámék, unokatestvéreimék házából még akkor is kísérhetnek lesújtó/aggódó pillantások, mert mentek itt már elégszer másod- és harmadgenerációs fiúk kora reggel Kreisz Tomi Duna-parti kocsmája felé, loptak már itt lepedőt, ütvefúrót, családi ezüstöt, hogy az ára Kreisz Tomihoz vándoroljon, hoztak itt már lovas kocsin, Barkason, billentős Ifán Visegrádról és Szentendréről haza jótét barátok hullarészeg másod- és harmadgenerációs fiúkat, ezért aztán, húgom ottfelejtett mékapdobozának tükrében vizsgálgatva arcom alakulását (amely doboz festékkészletéből a fekete, a sötétzöld és a sötétkék már csaknem kimerült) úgy döntöttem, várok még egy darabig, és a várakozás idejét olvasgatással fogom elütni, amikor a kertben felhangzott apám kopácsolása, miközben szinte ugyanabban a pillanatban nagyatyai nagynéném ugyancsak szobrász férjének a kopácsolása is.

Apám kövei felől finom, aprócska koppanások, nagyatyai nagynéném férjének kövei felől erőteljes, hatalmas csapások, mert apám kisebb köveket kisebb vésőkkel és kisebb kalapácsokkal kisebb ütésekkel faragott, míg a szomszéd kertben Gyula nagyobb eszközökkel nagyobb köveket nagyobb ütésekkel.

Kezdetben, a hatvanas évek végén a két szobrász össze-össze járt, Gyula, aki maga radikálisan nonfiguratív szobrokat faragott, átjött apámhoz, aki viszont radikálisan figurálisakat, és tanácsokat adott, illetve bírált, időnként helytelenített, és apám is átjárt, és tanácsokat adott, ám mind a nyílt bírálattól, mind a nyílt helytelenítéstől tartózkodott (azt csak családi körben fejtette ki), aztán apám nehezményezni kezdte a tanácsokat, a bírálatokat majd a helytelenítéseket, Gyula viszont ügyet sem vetett a tanácsokra, így az átjárkálás egy idő után véglegesen megszűnt, majd megszűnt a beszéd, majd egymás tudomásul vétele is, apám falat épített, amelyik eltakarta nagyatyai nagynénémék házától a miénket és viszont, Gyula pedig kerítést húzott, amely elválasztotta a korábban egybefüggő telkeket, aztán beszerzett egy koromfekete óriás snauzert, amelyik izé, aztán egy év múlva egy izgága, bumfordi korcsot, amelyik viszont izé, és végül a két szobrász úgy faragott egymástól tíz méterre, mintha a másik nem is faragna. – És teljesen nyilvánvaló volt, hogy ebből már nem lesz visszaalvás, arcsimító, szívnyugtató, hanem előbb-utóbb szégyenszemre valamilyen rejtekúton bizony le kell osonnom Kreisz Tomi Duna-parti kocsmájába gyógysörért.

(Appendix)

Mielőtt kinyitnám a szemem, néhány percig a szemhéjamon átderengő fényt nézem, a kezdeti, vörös káoszt, a semmit, a dolgok ígéretét. Ahogy a külső tűz átsüt a belsőn, a vér tüzén. Mintha csak szem volnék, csak ez a látvány. A testem még nem érzem, még nem mozdultam meg, és lehetek akárhol, Szentjánospusztán, a családi nyaralóban, Erdélyben, nagyapámék tisztaszobájában, a Bartók Béla úti lakásban, vagy a Frankel León, vagy a San Marco utcában, a negyedik emeleti, félig tetőtéri szobában, vagy Assisiben a pályaudvar várótermében a hálózsákban, fejem alatt a párnának összegöngyölt esőkabáttal (amit később, a Villa Borgheseben kilopnak a fejem alól a hátizsákkal együtt), vagy egyszerűen sehol, tényleg sehol, és hiába is nyitnám ki a szemem, a látvány ugyanez maradna, ez a kezdeti, vörös káosz.

Az esőkabátot egyébként a nagyapámtól örököltem, számtalan nyakkendővel, selyem-, posztó- és bőrmellénnyel, Szinnyei tájszótárával és Voltaire összes műveinek 1863-as, huszonnyolc kötetes, bőrkötéses kiadásával együtt. Harmincas évekbeli vulkanizált köpeny volt, hátul mélyen felvágott, ballonos szabású; az a fajta ruhadarab, amit arra találtak ki, hogy titokzatosan lobogjon a szélben, vagy sietős léptekkel úgy lehessen befordulni vele egy mellékutcába, hogy a kabát szárnya még búcsút intsen, aminek jutalmaképp esőben nem is hordtam az öreg bonvivánt, hanem kivételes alkalmakra tartogattam, mint a szivart vagy a pezsgőt. A cigaretta akkor már mindennapos, óránkénti szükséglet volt, azt a doboz mezítlábas Camelt, amelyből azon a reggelen, amikor kiraboltak a Villa Borgheseben – amelyet azért választottunk alvóhelyül, mert Goethe ott fejezte be a Faust második részét – rágyújtottam, a Tarquiniusi fal tövében vettem egy kis trafikban, azzal a pornóújsággal együtt, amely csak azért nem jutott a tolvaj kezére, mert Kőnig hálózsákja alatt maradt, és ennek is megvan a maga története. Este körülbelül tíz szálat szívtam el a Camelből, a hatalmas mandulafenyő tövében, miközben Bandikuszról beszélgettünk, és arról a salzburgi estéről, amikor önkéntelenül is tanúja voltam a hármas szimbiózis – Kati, Kőnig és Bandikusz – élete egyik különös fejezetének. Azon a salzburgi estén is parkban aludtunk, valamelyik zeneintézmény mögött, ahol az Ünnepi Játékok előkészületeként egész éjszaka a Don Giovanni zenekari próbái folytak (miközben számtalan más zeneintézményből a város különböző pontjairól más és más operák zenekari, énekkari és szólistapróbái hallatszottak). A park sajátos keveréke volt az osztrák ízléstelenségnek és ál-európai nagystílűségnek: műkő kerti törpék kandikáltak elő a bokrok mögül, mindegyik egy-egy szélsőséges érzelmet karakterizált, volt depressziós, volt részeg, volt tragikus és élveteg kerti törpe, arrébb pedig egy franciás, márványszegélyű szökőkút csobogott, csobogása összekeveredett a város különböző pontjain folyó zenekari, énekkari és szólistapróbákéval. Kőnig és Kati egymás mellett feküdtek, összekombinálva valahogy a két hálózsákot; Bandikusz tőlük egy méterre, én pedig a másik oldalon ugyanolyan távolságra, és így a platán törzse körül nagyjából Mercedes-csillag alakban helyezkedtünk el.

Késő volt már: még fönt, a borzalmas érseki vár tövében vettem egy lapos üveg Stroh rumot, a fele még megvolt (a másik felét délután ittuk meg, mialatt egy indián zenekart hallgattunk Mozart szülőháza előtt), ezt behúztam, aztán lefeküdtem aludni. Alig telt el tíz perc, amikor Kőnig és Kati szeretkezni kezdett: viszonylag csendben csinálták, csak Kőnig mohó, suttogó utasításait lehetett hallani és Kati zavart, csitító szavait, amelyekkel Kőniget igyekezett önmérsékletre inteni, persze hiába, minél kétségbeesettebben intette csendre, Kőnig annál hangosabb lett, végül aztán Kati elhallgatott, amire Kőnig (suttogva) megkérdezte, mért van csendben, talán nem élvezi, mire Kati (suttogva) könyörgött, hogy maradjon Kőnig csendben, mire Kőnig (hangosabban) megint megkérdezte, amit az előbb, amire Kati megint elhallgatott, aztán kezdődött az egész elölről. Különösebben nem feszélyezett a dolog, megszoktam már, hogy szerelmi életükben nyoma sincs a szeméremnek, sem Kőnig részéről, akinek soha semmi szüksége nem volt intimitásra, sőt, az tette boldoggá, ha az élete minél nagyobb nyilvánosság előtt folyik, sem Kati részéről, aki viszont azt szerette játszani, hogy neki ugyan szüksége volna intimitásra, de Kőnig nem engedi, ezen aztán rendszeresen összevitatkoztak, és ezeket a vitákat aztán rendszeresen és sokszor veszekedésig fajulóan ismét csak nagy nyilvánosság előtt folytatták, amit, mondom, megszoktam, ezért megpróbáltam egyszerűen nem odafigyelni, és átengedve magam a rumból áradó zsibbadásnak, minél hamarabb elaludni; pontosabban igyekeztem belülről úgy tenni, mintha nem figyelnék oda, és átengedném magam a rumból áradó zsibbadásnak, miközben természetesen odafigyeltem.

A furcsa helyzet nyilván náluk sem könnyítette meg a dolgot, ahogy a párbeszédből kivettem, problémák adódtak mindkét részről, már legalább öt perce ment a csata, az épületben a zenekar harmadszor kezdett bele a nyitányba, arrébb az Ernaniból énekelt a cigánykórus, megint máshol a Mozart Requiemből a Lacrimosa, amikor észrevettem, hogy Bandikusz hálózsákja ütemesen föl-le mozog, amely mozgásból minden kétséget kizáróan következtetni lehetett az azt kiváltó mozdulatok eredetére. Végülis nem lepett meg a dolog, régóta nyilvánvaló volt, hogy Bandikusz szerelmes Katiba – már amennyire szerelemnek lehet nevezni a rendszeres, bamba bámészkodást Kati blúza alá, a tekintet el-nem-fordítását, amikor Kőnig nagy nyilvánosság előtt Kati blúza alá nyúlt és a melle aktuális állapotát elemezte a menstruációhoz mért feszesség-keménység időfüggvényben, tehát mondjuk kívánta Katit, vagy még helyesebben: kívánta a Kőnig-Kati állapotot, egészen pontosan: Kőnig helyébe kívánta magát Katival, de úgy, hogy ő Kőnig legyen, ne pedig Bandikusz, aki volt – és nemcsak hogy suttyomban kívánta Katit, hanem amikor bizalmasabb pillanatokban Kőnig megkérdezte, hogy kívánja-e Katit, nyerítő röhögés kíséretében igennel felelt, és széles mosolyából kilátszottak ritkás fogai, amelyet a mediterrán közvélemény a szerencse jelének tart – szerintem tévesen –, és amikor Kőnig megkérdezte, hogy szeretné-e hátulról megbaszni Katit, erre is igennel felelt, még szélesebb vigyorral, még nyerítőbb röhögéssel, amire Kőnig azt mondta, hogy szerinte undorító, ahogy Bandikusz gondolkodik és viszonyul Katihoz, megint csak röhögés és vigyor, és azt mondta, hogy ő is undorítónak találja magát, amire Kőnig azt válaszolta, hogy a legfontosabb a kritikus önvizsgálat és a mindenre kiterjedő, nyíltan vállalt őszinteség, mint például most ebben az esetben, és igazad van, Bandikusz, undorító vagy, örülök, hogy belátod.

Nem lepett tehát meg a dolog, viszont nem találtam különösebben gusztusosnak, és elég kínosan éreztem magam ott a Mercedes-csillag egyik ágaként, miközben azzal áltatom magam, hogy inkább aludni szeretnék, mintsem tanúja lenni ennek az egésznek, holott nyilvánvalóan élvezem, hogy tanúja vagyok, és eszem ágában sincs elaludni, és nem tudom azt akarni, hogy aludjak, mert valahol mégiscsak figyelek, és nem tudom azt akarni, hogy figyeljek, mert valahol mégiscsak alszom. Végül az történt, hogy mindannyian végeztek – Bandikusz valamivel korábban, Kőnig és Kati pedig heves szóváltás közben valamivel később – és mindannyian elaludtak, én pedig ébren feküdtem a nagy platán tövében, és hallgattam a város különféle pontjairól áradó különféle zenéket –, amit amikor elmondtam Kőnignek a Villa Borgheseben, egyik Camelről a másikra gyújtva, az azt megelőző éjszaka, hogy kiraboltak volna, Kőnig azt válaszolta, hogy na és, Bandikusz a barátja, ami őszintén fájt, mert azt szerettem volna, ha én vagyok Kőnig egyedüli barátja, ha Kőnig egyedül az én barátom.

Tíz óra körül feküdtünk le aludni, tele szorongással, a Circus Maximus sötét dombja előtti bokrokat figyelve, pontosabban azokat én figyeltem, miután Kőnig félálomból felébresztett, hogy a Circus Maximus előtti bokrokban mozog valami, nem látja pontosan, rossz a szeme, farkasvakság, vagy valami frissen támadt betegség, lehet, hogy súlyos, sőt biztos, haza kell utazni, meg hogy nézzem meg a szemét, amivel nem lát, aztán meg a bokrot, amit ergo nem lát. Elemlámpát gyújtottam, és megnéztem Kőnig szemét: szürkéskék írisz apró, ék alakú sárga foltokkal, körben vérerek. Na az az, mondta, mi, kérdem, a vér, az nem jó jel, nagy baj van, mondta, és elsápadt, és hogy nézzem meg a bokrokat a Circus Maximusnál, mert hallja, hogy ott mozog valami, látni már abszolút nem lát, mert elvakítottam azzal a kurva zseblámpával. A bokrok felé világítottam, semmi, csak valami kilógó ág himbálózott az esti szélben. Lekapcsoltam a lámpát, visszafeküdtünk, visszakötöttem az övemre a hátizsák egyik madzagát, hogy fölébredjek, ha el akarnák vinni, ellenőriztem a pénztárcát a pólóm alatt, rágyújtottam még egy Camelre, és vártam, hogy Kőnig elaludjon végre, mert biztos voltam benne, hogyha történetesen én alszom el előbb, úgyis felébreszt valamilyen ürüggyel, hogy fáj az ujja, vagy a gyomra, vagy hogy ez a hely mégsem megfelelő alváshoz, túl zárt, vagy éppen ellenkezőleg, túl nyílt, de mindenképpen veszélyes, nem érjük meg a reggelt, elvágja a torkunk egy késes digó, vagy a carabinierik vernek agyon puszta szórakozásból.

Vártam tehát, hogy elaludjon, hogy végre én is elaludhassak, ahogy minden este, mióta átléptük a francia–olasz határt, és az olasz vámosok beterelték a vonat utasait egy rosszul világított, dohos alagútba, és átvizsgálták a csomagjainkat, ami módszerében és atmoszférájában túlságosan is emlékeztetett az otthoni vámvizsgálatokra, de mindenképpen homlokegyenest ellenkezett a franciaországi kedélyes nemtörődömséggel, ahol soha nem éreztük kiszolgáltatottnak magunkat, sem idegennek, ott viszont, az olasz határon rá kellett ébrednünk – Kőnig intenzíven és hisztérikusan, én flegmán és beletörődve – hogy kiszolgáltatott idegenek vagyunk, akikkel bármi megtörténhet. Amikor visszaszálltunk a vonatra, Kőnig hisztérikussága csak fokozódott, könyörgött, hogy forduljunk vissza a napfényes, tiszta és liberális Franciaországba, amire megpróbáltam megnyugtatni, hogy én már jártam itt, aludtam a Vezúv lejtőjén és a Piazza Venezián, és az egész sokkal napfényesebb és barátságosabb, mint Franciaország, ami lehet, hogy tisztább és liberálisabb, de egyben valahogy érdektelenebb is, azonban nem sikerült meggyőznöm, hanem most már dühöngeni kezdett, hogy elrontottam az utazásunkat, és ő azonnal itt hagy engem és visszafordul, ő nem szorongani jött ide, nézzek körül, mindenütt suvikszos képű carabinierik, sunyi, lenyalt hajú, késes digók, romok és húgyszag és szemét, az egész olyan, mint a nyolcadik kerület, csak nagyobb, és hogy nagyon jellemző rám, hogy Olaszországot részesítem előnyben Franciaországgal szemben, ezt a romantikus díszlethalmazt, ezt az önvizsgálatot sosem végzett, kaotikus, erőszakos és képmutató konglomerátumot, az egész olyan, mint Verdi, illogikus, strukturálatlan, pityergős és öntetszelgő, és nyilván nem véletlen, hogy az olaszok mellett még a németeket szeretem, na persze Brahms, a másik formátlan, gomolygó, strukturálatlan, lobogó szakállú ripacs, és hogy nem véletlen, egyáltalán nem véletlen, hogy a németek odavannak az olaszokért, hát legyek csak én is oda, ha ezeken a nyilvánvaló igazságokon ezek után túl tudok lépni, de ő megy haza, vagy legalábbis vissza a liberális Franciaországba, mert ez az egész itt avéta.

Tartalom

I. Reggel

II. Kávé, ruha

III. Útvonalak

IV. Délelőtt

V. Dél

VI. Délután

VII. Este

VIII. Éjszaka

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Péterfy Emma
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 349 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence