ASZLÁNYI KÁROLY

Özöngáz

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELŐSZÓ

Honorville, 1957, április.

1.

E feljegyzéseimet én, Jack Millard, mint szemtanú azzal a bevallott céllal bocsájtom az Egyesült Államok közönsége elé, hogy nem fognak okulásul szolgálni. Az ember az egyetlen állat, amely nem okul. Ugyanazon a helyen, ugyanolyan körülmények közt, ugyanabba a csapdába százszor egymásután beleesik; sőt beleesik abba a csapdába is, amelyet ő állított saját magának. Távol áll tőlem, hogy amikor a honorvillei terraszról az alkonyati sugárzás pompáját bámulom: az emberiségért aggódjam! Pusztán kötelességet teljesítek, amikor személyes tapasztalataim alapján leírom az európai Második Nagy Háború történetét, a nyugat-európai civilizáció pusztulását; ezt a példátlanul egyszerű és példátlanul bonyolult történetet.

2.

Nem tartok igényt arra, hogy amit írtam, azt történelemnek tekintsék. Európa aranykorában hemzsegtek a történelemírók a kávéházak mélyén. A kevésszámú európai között, aki nem pusztult el: bizonnyal akad olyan, aki hivatottabb nálam megírni a Nagy Háború történetét.

Csupán személyes impreszióimat mondhatom el, mert sohase tudtam tárgyilagosan szemlélni a dolgokat és mert a véletlenek folytán magam is részt vettem abban az eleve reménytelenségre kárhoztatott akcióban, amely a háború fellángolását igyekezett megakadályozni.

Ennek ellenére röviden vázolnom kell a háború előzményeit. Irnom kell viszont Katalinról is, akinek élete épolyan szoros kapcsolatban volt az enyémmel, mint az én életem Európa végnapjaival. Foglalkoznom kell a Népszövetség működésével, szervezetével és eredményeivel; az utolsó évek irodalmával, társadalmi s erkölcsi eltolódásaival, – mindezekkel azonban csupán azért, hogy emlékezetemet felfrissítsem. Állításaim megbízhatóságáról mindenki gondolkozzék úgy, amint jól esik neki. Az a meggyőződésem, amely szerint a XX. század ötvenes éveinek zűrzavaros ideológiáját, az előbb szétkorhadt s aztán porrá égett Európát semmi sem élte túl, csak a katolicizmus, – az amerikai olvasó előtt talán kissé bizarrnak fog tűnni. Élményeim alapján azonban nem tudok szabadulni ettől a hitemtől. A legtökéletesebb gyógytudomány sohase fog annyi embert meggyógyíthatni amennyit a legtökéletesebb háború elpusztít. A Tudomány vagy nem elég, vagy túl sok. A Tudás elérhető annak, aki nem keresi, de elérhetetlen a tudásra szomjas ember számára. A Kereszt talán kevesebb, de mindenki elérhette, amikor szüksége volt rá. Vannak helyzetek, amelyekben az ember méltányolja ezt.

3.

E tétel talán nem olyan kétségtelen az olvasó előtt, mint én előttem. De én rengeteg embert láttam, aki a Tudásban hitt s nem tudott vígaszt meríteni abból a veszély óráiban. Millió embert láttam, aki félt a haláltól, de egyet se láttam, aki a felebarátja halálától félt volna. A gyilkosok nem gyilkolási vágytól űzve öltek, hanem csupán abban a feltevésben, hogy őket nem ölheti meg senki. Mihelyt a legcsekélyebb veszély fenyegette őket, – azonnal a béke mellé álltak.

A romlásnak tehát csupán erkölcsi okai vannak; a hiányzó erkölcsi alapot megközelítően csak az Istenben való hit nyujtotta a történelem során. De ezen mosolyogtak a bölcsek; ők a spengleri törvényszerűségben hittek, még akkor is, ha kijelentették, hogy nem hisznek benne. E u r ó p a m e g é r e t t a p u s z t u l á s r a! – mondták és azt hiszem, nem azért mondták, mert valóban megérett, hanem azért érett meg, mert mondták.

4.

Szükségem volt bizonyos időre, amíg rendezni tudtam feljegyzéseimet s nyugodtabban gondolhattam vissza a borzalmak apokaliptikus sorozatára. Isten adjon erőt nekem, hogy minél több embert tudjak meggondolásra késztetni. Minden érdeknél nagyobb érdek, minden célnál fontosabb cél, minden reménynél biztatóbb remény, minden parancsnál hatalmasabb parancs a lélek tisztasága s a felebarátaink iránti szeretet.

Jack Millard.

ELSŐ RÉSZ
AZ UJ GÁZ

Hanem ajánljuk magunkat mindenben, mint Isten szolgái; sok tűrésben, nyomorúságban, szükségben, szorongattatásban,

Igazmondásban, Isten erejében; az igazságnak jobb és bal felől való fegyvereivel;

Dicsőség és gyalázat által, rossz és jó hír által; mint hitetők és igazak.

Pál II. lev. a korinthusiakhoz, 6., 4., 7., 8.

Egy találmány.

Philippe Brandan vegyészmérnök nem volt galamblélekkel megáldva: rendes körülmények között is ingerlékeny, vadkantermészetű fiatal férfinak ismerték. Ismételten eredménytelen kísérletei azonban végkép kihozták a sodrából. Huszonnyolc éves korára háza, laboratóriuma, autója volt s állami szolgálatban végzett, valamint magánjellegű kutatásai máris sok sikert és elismerést hoztak neki. Internacionális csengésű neve volt, bár csak kevesen tudták, min dolgozik tulajdonképen, mik a tervei, – kísérletei és az eredmények, amiket elért; egyaránt szak– és nem közérdekűek voltak. De a külső dolgokból mindenki láthatta, hogy Brandan a maga terrénumán arrivált és bizonyos értelemben, nagy jövő előtt áll. Woodleby úrnak is tudnia kellett ezt, Woodleby úr azonban pacifista volt s nem akarta Brandanhoz adni a lányát. Ugy viselkedett, mintha az, aki e családias jellegű kéréssel fordult hozzá, sarki kereskedősegéd lenne, vagy mi.

Brandan rákapcsolt és szédületes flegmával rohant a járókelők közé. Tulajdonképen nem bánta, ha e pillanatban elgázol valakit. Később talán megbánta volna, – de most, most úgy képzelte, hogy a járókelők serege csupa Woodlebyből áll – és a Woodlebyk iránt igazán nem tudott részvétet érezni pillanatnyilag.

Megérkezett Kensington-Road 9. alatti háza elé. Ez a ház két üres telek között állt, egyemeletes volt és nevezetességei közé tartozott, hogy a szomszédos telkek egyike mellett éjjel-nappal rendőrőrszem sétált. Sokak szerint a rendőr tulajdonképen Brandan házát őrizte s azok szemében, akik így vélekedtek, a Brandan-háznak bizonyos mértékig hivatalos jellege volt.

Brandan háborús gázok előállítására specializálta magát, állami megbízásra dolgozott. Találmányait, kísérleteit felsőbb helyen mutatta be elsősorban, – esetleg: csakis ott – és a brit hadügyminiszter, Nicolas Whinborg bizalmas embere volt.

Brandan eddig a hadigázok előállításának egyszerűsítése, olcsóbbátétele, a gázszállítás megkönnyítése és veszélytelenítése, valamint a gázzal elárasztott területek körülzárása szeparálása körül szerezte legnagyobb érdemeit. Hatásukban az eddigiekkel azonos, de sokkal olcsóbban előállítható gyilkos gázokat gyártott, megfelelő segítőtársakkal megkonstruálta híres gáztankját, amely veszélytelenül közlekedhetett a gáz-zónában és óriási tömeg gázt vihetett magával. Végül Brandan találta fel a módját annak, hogy miképpen lehet egy gázzal elárasztott területet úgy körülzárni megfelelő légnyomással, illetve füstfalakkal, hogy a mérges gázok ne terjedhessenek túl és innen azon a zónán, amelyen az ellenség tartózkodott.

Most azonban nagyobb fába vágta a fejszéjét. Uj, szenzációs hatású gázvegyülék előállításán dolgozott, egy olyan gázén, amelynek erejét, lehetőségeit még maga Brandan sem látta tisztán e pillanatban.

Felment laboratóriumába, magára húzta a védősisakot és egy zárt fülkében pepecselt. De idegeit megszállta a Woodlebyvel való iménti jelenete és dühében össze-vissza kevert mindent. Elzárt egy csapot és működésbe helyezte a légszivattyút. Felkelt és íróasztalához ült. Képletek, számítások és tervek tömkelegébe merült. De azon vette észre magát, hogy önmagában, a nyelve hegyén a Woodlebyvel való párbeszédét folytatja. Gorombaságokat vágott az öreg fejéhez, amikre az nevetséges frázisokkal felelt, olyan frázisokkal, amiket a Surreyi Pacifista Kör szeánszain hallani. Brandan mindjobban dühbegurult, az asztalra csapott: – Elég! – kiáltotta a képzeletbeli Woodleby felé és dühös sétába kezdett a dolgozószobája világosbarna tapétái mentén.

– Ez így nem megy tovább – gondolta, – sietnem kell a munkával. Ha ez sikerül, annyi pénzem lesz, hogy Woodleby úrnak eláll a lélegzete. Igazán nem érdemes most bosszankodással töltenem az időt, – gondolta energikusan, miközben tovább bosszankodott.

De néhány pohárka Dry Gin némileg lecsillapította és munkához látott. Félórai kísérletezés után, próbák és ellenpróbák végeztével, valami eredményre jutott, – legalább is úgy vélte. Egy hatalmas üvegketrecben egymástól elkülönített kisérleti állatokat tartott: egy nyulat, egy vércsét, egy viperát és egy görényt.

A görény fülkéjébe ekkor bebocsátotta az első tartály tartalmát: egy új, szinte a véletlennek köszönhető gázvegyüléket.

Pontos számításai szerint a gáznak egy pillanat alatt végezni kellett a görénnyel. Egészen fantasztikus vegyülék volt már papíron is: a legmérgezőbb és legkülönneműbb gázok speciális keveréke.

Nos, a gáz valószínűleg szét is áradt a fülkében, de a görénynek, legnagyobb meglepetésre, semmi baja sem történt. Ellenkezően: vídáman szaglászott, majd szinte csodálkozva forgolódott maga körül.

De mi volt ez a csodálkozás ahhoz képest, amivel Brandan mérnök fogadta a kísérlet ilyetén eredményét! Ez a gáz, amelyben tökéletesen megbízott, amelyen legfeljebb részlet-javításokat vélt eszközölni az első élőlényen végzett kísérlet után, most a szó teljes értelmében cserbenhagyja, nem hogy ártana a görénynek, de még szinte jókedvre hangolja! Tovább figyelte a görényt, de az állatnak semmi baja sem volt. Valamelyik elem neutralizálta a többit, kétségtelen.

A görény azonban elég különösen viselkedett. Lógatta a fejét és majdnem úgy tűnt, mintha sóhajtozna. Végül egy könnycsepp jelent meg élénk, kis szemében.

– Valami könnygáz lenne? – töprengett a mérnök. De mindjárt el is vetette ezt a feltevést: alaposan ismerte a könnyeztető gázok összetételét és nem hitte, hogy ilyen mértékben tévedhetett volna.

Pontosan a képlethez alkalmazkodva, most már nagyobb mennyiségben állította elő a gázt. Most négy csövön egyidőben vezette be a vegyüléket a négy állathoz és visszafojtott lélekzettel várta a hatást.

A vércse nagyokat csuklott, a nyúl két lábra állt és fejét ingatta: a vipera pedig kinyújtózott az üveglapon és valami borzongás futott végig rajta.

Végeredményben pedig egyiknek sem történt semmi baja. A levegőjüket megfertőzte a gáz, de úgy látszik, ez mit sem ártott nekik.

Brandan újra dühöngeni kezdett. Átkozott nap volt ez, minden összeesküdött ellene. Remélte, hogy Woodleby végre beadja a derekát és hogy találkozik Joannal. És itt van ez a gáz, amelyről a siker biztos tudatában már előzetesen referált Whinborgnak, amelyet ezerféle próbának vetett alá, amelynek hatása felől biztos volt: és ime: semmi hatása sincs. Még az ilyen apró állatot sem képes megölni, nemhogy egy felnőtt embert. Ez szomorú. De Brandan még mindig nem tudta elhinni, hogy tévedett.

Ez újabb két heti munkát jelenthetett. Végül elhatározta, a tudósok vakmerőségével és meggondolatlanságával, hogy önmagán próbálja ki a gáz hatását.

Kockáztatta ezzel, – ha a gáz mégis azt a hatást teszi rá, amelyet várt tőle, – hogy életével fizet a kísérletért. De, – gondolta vak, pulykadühvel, – ebben az esetben legalább bebizonyul, hogy mégis neki volt igaza! Mindenképpen tudnia kellett, hányadán áll ezzel a gázzal! És tíz perc mulva ott állt gázálarc nélkül a fülke közepén, amelyet elárasztott a ZU_3-gáz: ott állt Philippe Brandan és nagy, mély lélegzettel szívta be az édes, nehéz illatot: ő volt az első ember, aki érezte a ZU_3-gáz hatását, ő nyitotta meg a hosszú sort, a szelidített emberek sorát.

Délután félöt és ötóra között a fiatal mérnök különös, elváltozott hangon Bert K. Denver urat kérte a telefonhoz: egyetlen barátját, hogy az óriási horderejű felfedezést elsőnek közölje vele.

Bert K. Denver gazdag fiatalember, aki többek között semmittevéssel tölti életét. Egyetlen szenvedélye többek között a nő.

Denver barátnői mindig tökéletes szépségű, széparcú, pompás alakú nők, akik nem szeretik Denvert. Volt egy nő, aki szerette Denvert, de a fiatalember nem szerette őt. Volt barátnője, aki nem szerette és akit ő sem szeretett. Denver kifelé minden körülmények között hideg és gúnyoros modorúnak látszott, – és a látszat ezúttal nem csalt. Fölényes, hűvös és csúfondáros természetű fickó volt ő, a lelke mélyéig: de tisztelte a tekintélyeket, unta az unalmat és szerette a szerelmet: bizonyos következetesség letagadhatatlanul volt tehát az egyéniségében. Ha ezekhez még hozzáteszem, hogy derüstekintetű, napbarnított arca és széles vállai vannak: akkor kimerítettem a témát. Sőt lehet, hogy az olvasót is.

Bert éppen nőt várt. Édesen álmodozott, vigyázva, hogy a szivarját minél kevesebbszer vegye fordítva a szájába. E derűs várakozás nyugalmába durván cserdített bele a telefoncsöngő ostorcsapása. Bert Denver felugrott, leemelte a kagylót és hallgatózott.

– Well, – mondta kisvártatva a telefonba – értem már, hogy mi történt veled. Vagy részeg vagy, vagy őrült lettél, amióta nem láttalak. Ha részeg vagy feküdj le, ha pedig megőrültél, akkor nem értem, hogyan emlékezel mégis a telefonszámomra?

Ezzel letette a kagylót. De ugyanabban a percben újra csöngött az átkozott szerkezet. Bert dühösen kapta fel.

– Mit akarsz már megint?!

Ezután öt percig figyelmesen hallgatott. Majd valamivel türelmesebben így szólt:

– Hát jó, átmegyek hozzád, talán még lehet rajtad segíteni.

Ezek után autóba ugrott és a Kensington-Road 9. számú ház előtt, amely két üres telek közt épült, kiszállt belőle. Jobbra, egyik telek közepén, mozdulatlan rendőrőrszem állt: virágok, fű, féltéglák és lyukas fazekak között.

Bert Denver felrohant a lépcsőn. Utközben eszébe jutott Rose Myers, a táncosnő, akit félhatra várt a lakására: beugrott a portásfülkébe és hazatelefonozott az inasának, hogy miss Myers okvetlenül várja meg őt, egy félóra, legkésőbb egy óra mulva otthon lesz.

Benyitott barátja, Brandan mérnök dolgozószobájába. Orrát édeskés, nehéz szag ütötte meg. Visszahőkölt.

Philippe Brandan íróasztalánál ült. Arcán idegen, meglepő, édesbús kifejezés ült és egy előtte heverő papírlapra göndörhajú gyermekfejeket rajzolt. Felnézett és szelíd mosollyal üdvözölte Bert Denvert.

– Phil, – kiáltotta az újonnan érkezett, – te, öregem, itt valami gázszag van.

– Ugyan – legyintett a mérnök. – Ülj le, valamit mondanom kell neked.

– De, pajtás, – tiltakozott Denver, – az ördög vigyen el, a végén tényleg megőrültél?! Kiengeded a büdös hadigázokat és megmérgezed legjobb barátodat?!

– Csak nem képzeled – mondta enyhe tiltakozással Brandan. – Ülj le egész nyugodtan. Meg kell, hogy hallgass engem, nem is tudom, hogy kezdjem el?!

– Add úri becsületszavadat, – kiáltotta Bert Denver, – valamint esküdj meg, hogy nem vagy őrült.

– Nem vagyok, – rázta a fejét Brandan – majd te is megérted mindjárt, miről van szó. De hallgass végig, ne szakíts félbe kissé bágyadt vagyok, nehezemre esik a beszéd. Legszívesebben hallgatnék, lehorgasztott fejjel, ítéletnapig. Figyelj ide. Azt tudod, hogy mostanában egy új, borzalmas erejű hadigáz előállításával foglalkoztam. Ma is ilyenirányú kísérletekkel töltöttem a délutánt, amikor különös felfedezést tettem. Az említett hadigáz, amelyet ZU_3-gáznak neveznek…

– Miért? – kérdezte Denver, hogy próbára tegye barátja beszámíthatóságát. De Brandan rezignáltan, szinte szentimentálisan felelt:

– Magam sem tudom, miért… Ez a gáz, miközben újabb és újabb változtatásokat eszközöltem rajta, abban a pillanatban, amikor már tökéletesnek hittem: hirtelen elvesztette hatását. Ahelyett, hogy megölte volna a kísérleti állatokat, valami látszólag ártalmatlan, érthetetlen hatást tett rájuk. Szegénykék, – mondta a mérnök, hirtelen ellágyulással.

– Nem értem, – kiáltott Denver, – hova tűnt a temperamentumod, erélyed, pulykatermészeted? Mi történt veled?! Olyan bánatosan nézel, mint egy öreg bacillus a mikroszkop alatt.

– Édes fiam, hallgass végig, – könyörgött Brandan. De Bert Denver energikus karmozdulattal újra félbeszakította:

– Elég volt! Én határozottan érzek valami gázszagot.

– Ne törődj vele, – csitította a mérnök. Rosszul esett neki, hogy barátja ennyire türelmetlen és kötekedő. – Ez az új gáz, – mondta megnyugtatóan. De Bert Denver felfortyant:

– Miféle új gáz? Meg akarsz mérgezni?! – Nagyot szippantott az édes-súlyos, idegen szagból és kissé elkomorodva mondta:

– Igazán nem adtam rá okot, hogy ártalmamra légy. Ellenséged vagyok-e? Bántottalak valamikor?! Vagy elszerettem a feleségedet?

Brandan ingadozó mozdulattal felállt és ünnepélyesen mondta:

– Igazán, fáj nekem, hogy ilyen gondolataid vannak. Tulajdonképpen meg kellett volna hallgatnod engem, mielőtt ítélsz.

– Én nem ítélek, – mondta Denver valami könnyű, elegáns bánattal. – Tévedsz, ha azt hiszed, hogy én ítélek. De itt valami gázszag van… érzem… Phil, édes, öreg orgonista, nem akarsz megmérgezni véletlenül?! Talán magad se tudod. Csak kérdezem, – tette hozzá engesztelően.

Csönd volt. Brandan szelíden, szinte eszelős szelídséggel mosolygott barátjára, aki lehajtotta fejét és váratlanul elkomorodott. Hol elpirult, hol elsápadt, úgy érezte, hogy szíve mint valami kemény marok szorításában összeszorul, fáj – és ez a fájdalom egészen új és különös érzés, – majdnem jóleső érzés volt.

Kis idő multán Bert Denver úgy érezte, hogy újjászületett. Megesküdött, Brandant hívta tanuul, hogy új, szebb, jobb életet fog élni és hogy közbeszólás nélkül végig fogja hallgatni a mérnök mondanivalóját.

– Ott hagytam el, – folytatta Brandan, – hogy a gáz nem működött, – nem ölte meg az állatokat. Hozzáteszem: szerencsére. Természetesen tudni akartam, hogy mi a helyzet és magam is beszívtam a gázt. Elmondom a hatását, a magamon tapasztalt tüneteket: és te ellenőrízheted, hogy rád is pontosan ilyen hatást tett-e?! Elsősorban édes, átható, nehéz szagot éreztem, amit önkéntelenül mélyen és mohón szívtam magamba. Lassan elbágyadtam és különös, mély szelídség fogott el: nem a kultúrember finnyás, dekadens szelídsége, hanem valami, az egész idegrendszert hatalmába kerítő ős-szelídség.

– Pontosan így vagyok vele, – állapította meg Denver.

– Később már nem éreztem a gáz szagát, semlegessé vált. De a szívem, mintha valami kemény marok szorítaná össze, szinte görcsökben vonaglott: a szeretet és jóság görcseiben.

Brandan fáradtan dőlt hátra, felsóhajtott.

– És, – suttogta Denver, – mi a magyarázata mindennek?!

– Egyszerű, – felelte Brandan, – mint ahogy van könnyeztető-, csiklandó-, nevettető– és viszketőgáz, úgy lehet más, ezerféle hatású, ezeken kívül. Ez a gáz, úgylátszik, a központi idegrendszerre hat. Barátom: én feltaláltam a mesterséges jóság erőszakkal szelidítő szerét, feltaláltam a békegázt, a világbékét: talán paradicsomi állapotok következnek ezután a Földön!

– No-no! – intette mérsékletre Denver, akiben még maradt némi szkepszis, – és a kormány?

– A kormány ujjongani fog! Beláthatatlan hatású lehet ez a csodaszer: talán Népszövetség és konferenciák és békéltető eljárások nélkül is fenn lehet majd tartani a nemzetek közötti békét! Talán eljön az idő, amikor a gyönge fog győzni, amikor az fizet, akinek van miből és amikor annak lesz igaza, akinek igaza van! Amikor a kis államnak épp annyi joga lesz, mint a nagy államnak. De nem untatlak? – kérdezte gyöngéden. Bert Denver a fejét rázta:

– Ellenkezőleg, – mondta – nagyon érdekes dolgokat mondasz. Csak félek, hogy csalódni fogsz.

– Miért?! – kérdezte Brandan. De barátja csak leverten bólogatott és sötét melankóliával hangjában mondta:

– Magam sem tudom, miért… Nem, azt sem tudom, mi van velem… mintha álmodnék vagy ilyesféle.

Azzal felállt, hogy bensőséges búcsút vegyen barátjától. De olyan fáradt volt, hogy alig tudott levánszorogni a lépcsőn. Kétoldalt sötéten, nyulós foltokként meredtek elébe a telkek. Este volt már. Valahol villamos csilingelt: a szél ideért, inkább csend volt már, mint lárma. Csak egy-egy vonatfütty sírt melankólikusan, mintha valami éteri szakszofónos szólója lenne.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Másnap délután öt órakor tért magához. Semmi baja sem volt: még a feje sem fájt. Pontosan emlékezett mindenre és körülbelül tisztában volt a történtekkel. Puhasága, tegnapi gyöngesége – így, visszatekintve, gyöngeségnek érezte – teljesen eltűnt. Ismét Brandan lakására sietett.

A magános telken ott állt a rendőrposzt. A túlsó oldalon, a Brandan-házzal szemben, egy csavargókinézésű csavargó álldogált, – akiről a figyelmesebb szemlélő azonnal kiderítette volna, hogy ellenkezőleg: detektívkinézésű detektív, akiről messze lerítt a Scotland Yard sajátossága.

Denver úgy találta, hogy barátja ismét megváltozott. Brandan szemeiből újra a régi erély sugárzott, látszott rajta, hogy legalább részben visszanyerte áldott jó pulykatermészetét. És Brandan is látta a változást besiető barátján és ezzel a kijelentéssel fogadta:

– Már látom, a gáz hatása körülbelül 24 óráig tart. Elméletem szerint azonban, állandó élvezete mégis döntő hatással lesz az ember szervezetére. Ülj le.

– No, én nem akarom élvezni többet. Elegem volt belőle, – nevetett Denver.

– Nem is arról van szó. Érdekel, hogy mi mindenre jöttem rá a gázzal kapcsolatban, tegnap óta?

– Elméletileg, – hangsúlyozta Denver.

– Elsősorban: a gáz olcsón és tömegesen állítható elő. Egy tonna gázzal egy hadszinteret el tudok árasztani. Egy hadsereget meg tudok szelídíteni, összezártam egy kígyót egy egérrel, rájukbocsátottam a gázt. A kígyó nem bántotta az egeret.

– Folytasd.

– Amelyik államnak módjában van a békegázt besorozni fegyvernemei közé, az eleve megnyert minden háborút. Egy hadsereget megszelídít ez a gáz pillanatok alatt. A katonák eldobják fegyvereiket! És ez ellen nincs védekezés.

– Folytasd.

– A rendes gázmaszkok, – már meggyőződést szereztem róla, – nem nyújtanak védelmet a ZU_3-gázzal szemben. És speciális maszkoknak a készítésére egyelőre egyetlen ember képes: én.

– Folytasd.

– De – itt suttogóvá halkult a mérnök hangja, – különös, hogy már reggel óta megfigyelés alatt állok. A belpolitikai titkosrendőrosztály két embere lézeng állandóan a ház körül…

Brandan kikísérte a barátját. A lépcsőkön még, fantasztikus tervezgetéseivel, szinte kiprovokálta Denver ellenkezését: hogy tanácstalanságát és idegességét leplezze. Bert a maga jó ösztönével, de hiányos kifejezőkészségével, – nem tágított attól, hogy “semmi esetre ne keveredj harcba senkivel semmiért. Semmisítsd meg a gázt. Ne térj le a könnyű anyagi érvényesülés útjáról.” És Denver elmenet sem tudott bíztató szót találni: talán nem is látta a találmány mérhetetlen horderejét e pillanatban, amikor az még a Brandan-házbeli bölcsőjében szunnyadt és nem bontotta ki végtelen, légnemű szárnyait. A gáz, amely nem volt érzékelhetetlenül alattomos, mint a szénmonoxyd, nem ölt roncsolt, hamvasztott, mint a marógázok, – a gáz, amely a Véletlen sülyesztőjén mint a béke angyala bukkant föl, valóban nem volt könnyen érthető, következményeiben elképzelhető dolog, olyan ember számára, aki maga is a hatása alá került. Mert a szelidítő-gáznak szemmelláthatólag elpuhító, gyöngítő, akarat-lágyító hatása is volt, a békegáz tehát csak olyan ember kezében győzheti le a világszerte terjedő háborús szellemet, aki maga nincs a békegáz hatása alatt. Valószínű ugyanis, hogy egy, a békegáz hatása alatt megszelídült ember nem tudna megfelelő eréllyel fellépni a háborús tendenciák ellen. Olyan ez, mint a jóság, amely csupa jóságból belenyugszik a jóság vereségébe, – mint a Nagyság, amely csupa nagyságból tűri a Nagyság bukását, – olyan heroikus és meddő, mint a szerelem, amely csupa szerelemből belenyugszik önnön reménytelenségébe, belenyugszik abba, hogy a kedves mást szeressen…

Denver vállat vont és bizonyos fatalizmussal sorsára bízta barátját és a békegázt és erőteljes kézszorítással búcsúzott.

A szélesvállú fiatalember kilépett a Brandan-ház kapuján. A kapuval szemben még mindig ott ácsorgott az iménti csavargó. Denver hanyag léptekkel elébe került, egészen szorosan mellé lépett és két ujjával széthajtotta a csavargó mellén a piszkos rongyokat.

Nem tévedett: a rongyok alatt remek gyöngyszínű puplin-ing feszült. Denver szárazon felnevetett:

– Taaler De dansk? – kérdezte a meglepett fickót – Mert, ha beszélne dánul, – folytatta megvető hangsúllyal, – lenne egy tippem a maga számára. Hallom, hogy Kjöbenhavenban 17 éve keresnek hiába egy aktív kasszafúrót. Ez magának való dolog, mester. Egy kicsit segíthetne nekik, hiába keresni.

Aztán, arcán az ellenszenv kétségtelen nyomaival, távozott.

Munkához látok.

Tegnap volt harmadik hete, hogy Southamptonba érkeztem. London igazán mulatságos város egy chikagói ember számára. A londoniak azonban idegesek és titkolózók. Ma például engedélyt kértem a minisztertől Brandan mérnök laboratóriumának meglátogatására: nem kaptam. Ez a Chicago Tribune életében példátlan eset azt fogja eredményezni, hogy engedély nélkül látogatom meg a laboratóriumot. Eddigi anyaggyűjtésem hiányos, de még mindig többet tudok a dologról, mint Steff, a Mail embere.

A boardinghouse, amelyben lakom, egy idős házaspár tulajdona. A férfi hetven éves. Huszonegy év előtt három napig nem ment be a hivatalába, mert tavasz volt s ki akarta próbálni egy találmányát Kensingtonban. Akkor elbocsájtották és Mrs. Baxter átvette e boardinghouse vezetését. Az öregúrral mindenképpen érezteti hogy miatta kell dolgoznia, bár örül, hogy dolgozhat és ő kezeli a pénzt. Igazi európaiak. Az öreg, kicsi és sovány ember, nagy fehér hajjal, és kicsi, élénk szemekkel. A felesége nem szereti, ha a vendégekkel beszélget, de Baxter szeret a vendégekkel beszélni. A vendégek elkerülik, mert sokat beszél; én azonban gyakran elbeszélgetek vele, hogy bosszantsam Mrs. Baxtert. Nem szeretem a határozott vénasszonyokat. Igen sokat esznek és beleszólnak a fiatalok ügyeibe. Legfőbb hibájuk azonban az, hogy megvetik a férfinemet, mert már nem várnak tőle semmit.

A társaság kicsi, de előnyös; amit egyébként az is bizonyít, hogy én itt vagyok.

Tizenhetedikén fent jártam a Foreign Office-ban. Az amerikai jegyzékről nem sokat tudnak, de az a véleményük, hogy se Japánnal, sem az Államokkal nem szabad ujjat húzni. Ami annyit jelent, hogy Nagybritanniára nem számíthatunk.

– Mr. Millard – mondta nekem Hufstedt ezredes – ön nagyon rosszkor jött át. Önöknél háborús csörgés hallható, nálunk csend van. Már pedig az ujságíró nem szereti a csendet, igaz?!

– Van egy shillingem a lármára – feleltem – ami előbb kezdődik el itt, mint odaát.

A Népszövetségről kezdett magyarázni, de nem figyeltem oda. Fene tudja, itt minden ember a Népszövetséggel hozakodik elő; amely fennállása óta még sosem érte el, hogy m i n d e n európai állam tagja lett volna.

– Az antifasizmus – mondta Hufstedt és beszélt vagy tizenöt percig.

– A keleteurópai blokk – mondta és beszélt, beszélt.

– A korridor, – és beszélt.

Nálunk Chicagóban könnyű bejutni a nagyfejűekhez. Az ember bent van, rágyújt a szivarra, nem várván kínálást, a nagyfejű arcába fujja a füstöt és vár. A nagyfejű mond három mondatot s ha megszakadok, akkor se mond többet.

Európában nehéz bejutni hozzá, nehéz szólásra bírni, megveti az ujságírót. De amikor elkezd beszélni, se vége, se hossza. Az egész lap tele volna azzal, amit mond, – ha odafigyelnék.

A ZU_3-gázról nem tud semmit. A kollégák se. Kíváncsiak a módszereimre. A nagy tó mellett tanultam őket, odaát.

Hétfőn új lakó jött Baxterékhez. Giulia Titti grófné, Velencéből. A legszebb asszony, akit valaha láttam, harminc éves, elvált. Rákacsintottam a lépcsőházban, de úgy tett, mintha nem vett volna észre.

De lehet, hogy tényleg nem vett észre. A modorom nem egy európai grófnő selyemgyomrának való. De ez csak neki volna baj; ha tudná.

Az öreg Baxter elmondta a találmányát, már nem emlékszem rá. Mrs. Baxter ki akarta küldeni a hallból, de én nem engedtem. Szegény öreg szemei hálatelten sugároztak rám. Mindig magam előtt látom a ráncos kezeit.

Délután felkerestem a Brandan villát. Két álruhás detektív állított meg és igazolást kért. Igazoltam magam. A látogatáshoz azonban engedély kellett volna s az nekem nem volt. De azért megtaláltam a kellő utat és módot. Ezek a detektívek enyhe juhpásztorok a mi nightcourtmen-einkhez képest.

A ZU_3-GÁZ

Woodleby a gáz hatása alatt aludt és álmodott.

Az inas belépett és azt mondta:

– Sir Nicolas Whinborg hadügyminiszter!

Brandan elébesietett és bevezette a dolgozószobájába. – Az apósom, – mondta mentegetőzve, az alvó Woodlebyre. – Jövendőbeli, – tette hozzá mosolyogva. Azután bevezette Whinborg hadügyminisztert a laboratóriumába: itt szoktak tárgyalni, – és leültette egy karosszékbe, lombikok, tartályok és csövek közé.

Whinborg hadügyminiszter apai részről dán, anyai részről skót származású volt. Ennélfogva, mint köztudomású, ő volt a legszárazabb ember a világon.

Annyira száraz, hogy életében még nem hagyta el mondat a száját, amely legfeljebb három szónál hosszabb lett volna. Kivéve, amikor letette az esküt. Annyira száraz volt, hogy hivatali és hivatalos életében még korántsem volt annyira száraz, mint magánéletében. Szikár, csontos ember volt, olyan arccal, amely egy csontkeményre fagyott holdtájékra emlékeztetett. Szemei mozdulatlanok és kifejezéstelenek voltak, mozdulatai rövidek és szögletesek. Kérdéseit is kijelentő hangsúlyban mondta. Feleségét minden szombat este nyolc és kilenc között látta vendégül dolgozószobájában, gyermekeit minden hónap másodikán. Akik nem ismerték, nem törődtek vele, – akik ismerték, szerették volna megismerni. Rejtélyes volt ez az ember a maga szűk, fagyos világában. Társasági életet nem élt. Egyáltalában nem élt életet. Csak létezett.

Most leült a karosszékbe és szinte mozdulatlan ajkakkal mondta:

– Nos.

– Kegyelmes uram megtisztelt látogatásával… kezdte Brandan.

– Szigorú titok. Köztünk marad. Vigyázni kell – mondta a hadügyminiszter szokatlan bőbeszédűséggel.

– Igenis. És minek köszönhetem a magas érdeklődést?

– A gáz, – felelte Whinborg.

– Igen. – Meg kell vallanom, kegyelmes uram, hogy kísérleteim még nem vezettek eredményre. Már azt hittem, kezemben tartom a jövő borzalmas, új hadigázát: amikor kiderült, hogy egyelőre még teljesen használhatatlan. Csak további alapos munka hozhat eredményt.

A miniszter elutasítóan intett.

– Nem azt gondolom.

– Nem a gázkísérletekre gondol, kegyelmes uram?

– De. A másikra.

– Hogy-hogy?!

– A másik gáz. Amelyik szelídséget okoz.

– Hogyan… már tudják… tudja… kegyelmes uram?…

– Tudom. Aggasztó hírek. Baj.

– Nem értem, őszintén szólva…

– Ha igaz. Amit hallottam. Beszéljen – intett a miniszter, kimerülten a sok beszédtől. Hátradőlt.

Brandan úgy vélte, hogy nincs értelme halogatni a beszámolót. Tisztázódjék a kérdés: a békegáz helyzete a brit kormánnyal szemben.

Letett a miniszter elé egy harminc köbcentis gáztartályt és a kivezető csőhöz égő gyufát tartott. A cső végén halványzöld lánggal égett a kiáramló gáz.

– A ZU_3-gáz, – mondta Brandan egyszerűen.

– Tehát, valóban felfedeztem egy új gázt, amint azt excellenciádnak mondották. Ez a gáz nem ártalmas az emberre, hatása azonban óriási. Körülbelül huszonnégy óráig tartó szelídségi állapotot idéz elő abban, aki beszívja. Még nem próbáltam ki elég emberen, – lehet, hogy sokan h o s s z a b b ideig maradnak a hatása alatt.

– Valami gázszag, – szakította félbe a miniszter.

– Tessék?!

– Gázszag van itt. Érzi?!

– Nem, kegyelmes uram. Itt mindig van valami gázszag. Nem fontos.

– Folytassa.

– Ez a gáz elképesztően olcsó. Veszélytelenül szállítható, nagy mértékben komprimálható. Kevés gázzal városokat eláraszthatunk és megszelídithettünk. Minden államnak módot kell nyujtani arra, hogy békegázt gyárthasson. Ilyen módon csírájában elfojthatjuk a háborús veszélyt. Azt azonban kijelentem, kegyelmes uramnak: hogy egy állam sem, tehát Anglia sem kaphatja meg a gáz előállítási titkát k i z á r ó l a g o s a n.

– Meg kell kapnunk. Természetes. Miért ne!

– Nem. Mert akkor egyszerűen fegyverré változik az áldás. Akkor, a békegáz birtokában, ismét Anglia diktálja a feltételeket és a konfliktusok csakúgy burjánzanak majd a hatalmaskodás és igazságtalanságok talajából, mint most. Ha az angol kormány nem garantálja azt, hogy a békegáz békét parancsoló erejét egy új, általános békepolitika eszközéül használja fel, akkor átadom a gyártási titkot a Népszövetségnek.

Ekkor mondta el Whinborg életének leghosszabb mondatát:

– A Népszövetség elnöke angol miniszterelnök, a Népszövetség titkára angol államtitkár, a Népszövetség három delegátusa angol miniszter és a többi delegátusok az angol politika lekötelezettjei.

– Akkor megsemmisítem a gázt, – felelte Brandan. Örült, hogy túljutott ezeken a nehéz kijelentéseken és hogy megállta a helyét Whinborggal szemben. Hogy ezután mi jön?! Mindegy.