Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Theodor Plievier

SZTALINGRÁD

fordította:
Kállay Miklós

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-302-0 EPUB
ISBN 978-963-678-303-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Stalingrad

első kiadás: 1945.
az elektronikus változat az 1945. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a Bundesarchiv
Der Kampf in der Materiallagern
című fénykép részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

Itt volt Gnotke.

Szürke novemberi nap volt és August Gnotke ásót tartott kezében. Nyolc méter hosszú volt a gödör, két méter széles és másfél mély, Gnotke, Aslang, Hübbe, Dinger és Gimpf most végezték rajta az utolsó simításokat. Gnotke őrmester, Aslang törzsőrmester, Hűbbe és Dinger őrvezető és Gimpf közlegény semmiben sem különböztek egymástól; nem viseltek se vállparolit, se semmiféle rangjelzést s kezük és arcuk is éppen olyan volt, mint egyenruhájuk, úgy festett, hogy nagyon régen lehetett kéz, arc és egyenruha. Készen voltak az utolsó ásóvágással is. Hűbbe és Dinger, Gnotke és Gimpf megfogtak egy-egy saroglyát. Mozdulataik lassúak voltak, de egyik követte a másikat, egyetlen felpillantás vagy szünet nélkül, Miután az ásókat leszúrták a kidobált földhányásba és a saroglyákat felvették, elkocogtak onnan és eltűntek a párában. Ez a Klecckajától keletre elterülő vidéken történt, abban a kanyarban, amelyet a Don Klecckaja és Vertjacsi közt alkot a 376-ik gyaloghadosztály körletében. Bal felől, vagyis nyugaton a Don hömpölygette lefelé első, jégszürke, téli takaróját s hátuk mögött és kétnapi járóföldre kelet felé, megint csak a Don volt, amely itt egész ívet ír le és a Donon túl ugyancsak kétnapi járóföldre kelet felé folyt a Volga és a Volga mellett feküdt Sztálingrád. Itt volt a frontnak a Donra támaszkodó, északi szárnya. Elől és hátul, jobbra és balra, lábuk alatt és fönn a levegőben arcvonal volt.

És a hadseregparancs ezt írta elő a büntetőszolgálatos fogolykülönítményeknek: A büntetés kitöltése a legelső vonalakban történik, a büntetés végrehajtása a legnehezebb és legeslegveszélyesebb munkák elvégzésében áll; mint aknaszedés, halotteltakarítás, dorongtöltések építése mocsarakban és így tovább, ellenséges cselekmények hatása alatt, tüzérségi tűzben stb. stb...

A végrehajtási utasításban pedig ez áll:

Zsold: csökkentett mértékben fizethető ki; ruházat: a szökés megnehezítése céljából az egyenruhán nincs rangjelzés; hajtóka, vállparoli eltávolítandó. Ellátás: rosszabb legyen, mint a többi csapaté. Levelezés ellenőrzés alatt áll, csomagok nem szolgáltathatók ki, hanem az őrszolgálatos egység által őrzendők meg. Szolgálaton- kívüli érintkezés más katonákkal vagy polgári személyekkel tilos. Világítás nem bocsátható rendelkezésre. Kedvezményeket különös esetekben a különítmény vezetője engedélyezhet.

Gnotke már tíz hónapja ehhez a csapathoz tartozott, melynek eredetéről és összeállításáról egy hadseregnapiparancsban ez áll: ismeretes, hogy a háború elrontja a katonákat és minden bevetés elmaradhatatlan következménye a fegyelem meglazulása és mennél tovább tart a bevetés s így mennél keményebb az igénybevétel, ez annál inkább észrevehetővé válik.« Gnotke altisztet a legutolsó téli bevetés és a Moszkva elleni vonulás »rontotta el« s a parancsteljesítés megtagadása egybegyűlt legénység előtt juttatta ide. Mathias Gimpf közlegény esete egy homályban maradt körülmény folytán szintén az utolsó téli hadjárat elmaradhatatlan következménye volt. Egy árokban a befagyott Sizdra mögött - olyan nap volt ez, amikor a hidegtől ropogtak a fák és a szél finom havat fújt az arcokba - rongyos csizmában és vékony köpenyben állt ott és akár a többiek zsebében hagyta a kezét, mikor az ezredparancsnok elől a vonalakat szemlélte meg, mire a parancsnoktól megszólítva, mindössze egy semmitmondó mosoly volt a válasza. Kezét ebben a pillanatban sem húzta ki zsebéből és még a bokáját sem ütötte össze, amint a segédtisztnek ezt meg kellett állapítania és így éppenséggel iskolapéldáját adta a csapat süllyedő erkölcsének és ezért kellett tovább szolgálnia is. Aslang őrmester nem régóta volt még a különítménynél és a két őrvezető, Hübbe és Dinger rövid ideje érkezett egy transzporttal Graudenzből a csapat feltöltésére.

Gnotke és Gimpf is előzőleg a 4. páncélos hadsereg kötelékébe tartoztak és ennek a hadseregnek vonulása közben haladtak át a Kurszki sztyeppén és miközben az utászkülönítmények utcákat törtek az aknamezőkben s az utat szabaddá tették, az előző téli hadjáratnak ez a »selejtje« olykor helybeli lakosokkal, nőkkel és serdülő gyermekekkel, sőt kiürített varsói, budapesti és hamburgi zsidókkal is egy csapatba osztva, tisztogatta az aknamezőket. Ezek, az áttörési helyektől jobbra és balra az aknamezőkön hátramaradó és előrehajszolt s a levegőbe röpített és újra meg újra friss »selejttel«, helyi lakókkal és más zsidókkal feltöltött különítmények éppen úgy, mint a páncélos ékek, előcsapatok és gránátos ezredek a hadseregnek és a kelet felé előnyomuló támadásnak részei voltak.

Ami Gnotkét és Gimpfet illeti, őket nem egyszer sújtotta földre a légnyomás, csontjaik összezúzódtak, bőrük lenyúzódott, előfordult, hogy szomszédjuknak, olykor szomszédnőjüknek húscafatait, széttépett beleit kellett arcukról letörölni, de ők maguk épen maradtak. Azért történt-e, mert a frontszakaszt, amelyen beosztva voltak, olasz és magyar csapatok vették át, vagy azon múlt, hogy a déli harcvonalon ebben az időben már nagyobb volt az emberéhség és élénkebb szükséglet mutatkozott ilyen »emberselejtben«, de tény, hogy Sztarij-Oszkol állomáson mind a kettőjüket s egész kocsirakományra való hozzájuk hasonlót hozzácsaptak egy menetelő ezredhez, de már Velujkiben kirakták őket. Ismét egy utászkülönítményhez kaptak beosztást és megint kezdődött a rohanás aknamezőkön át és a tüskés drótakadályok elhárítása, miközben az ellenséges tüzérség lövedékei pukkantak szét soraik közt, ezúttal a 6. hadsereg kötelékében, amely a doni pusztákra nyomult és mélyen be a Don-kanyarba. Norvég matrónák, hadsereg-javak szarkái, idegbeteggé vált repülők, kivénült szekerészek, akiket gyorsan bevetettek egy-egy résbe s akik a csaták tüzében erkölcsileg összeroppantak, örökre ottmaradtak az utak mentén, a két porszem Gnotke és Glimpf ezúttal is sértetlen maradt.

Más különítményhez kerültek.

Az északi Don-hajlatban csapatostul feküdtek földbevájt vermekben és éjszakánként mint kísértetek lézengtek a folyó lapályos partjain és dorongszőnyegeket fűztek egymáshoz. Megint csak a háború leromlott és idegbeteg roncsai, a szétmállott ezredek silány maradékai voltak azok, akik itt nemcsak az ellenséges tüzérség tüzétől, hanem láz és kimerültség következtében is elpusztultak. Hónapokig tartott és itt Klecckaja és Vertjacsi közt megtorpant a német előnyomulás. Klecckajánál az oroszok kikényszerítettek a Donon át egy hídfőt s egy kitörő állást későbbi hadműveletek kiindulási pontjául. És miközben délre Kalácsnál és a Donon keresztül és a Don-volgai pusztán át a 6. hadsereg előnyomult, míg Sztálingrádig nem ért és a romútvesztőbe befészkelte magát, itt már jóval régebben állást foglaltak.

Klecckajával, a sztálingrádi arcvonal északkeleti szárnyának ezzel a súlyos fenyegetésével, nagy csapattömeget állítottak szembe. A IV. és V. román hadtest állt ott, mögötte a XLVIII. német páncélos hadtest, a 23-ik páncélos hadosztály s a 14-iknek részei és még egy román királyi páncélos hadosztály. E csapattömegek arányainak megfelelő volt a harcok ereje és az itt esett áldozatok nagy száma még a szomszédos német gyaloghadosztályokban is. A szüntelen újra felfektetett úszó dorongszőnyegeket és az utászok által létesített pontonhidakat az orosz tüzérség állandóan újra szétrombolta s heteken át német katonák tetemei úsztak lefelé a Don árjában. A pusztában és a Klecckajától keletre és északkeletre elterülő dombvidéken is sok volt a halott és Gnotke és Gimpf halotteltakarítók lettek.

Októberig (azok kivételével, akiket a sebesültgyűjtőállomásokon át hátraszállítottak) csaknem az egész zászlóaljat, amelyhez beosztva voltak, beleértve három századparancsnokot és a zászlóaljparancsnokot is, eltemették. Zászlóaljparancsnokok deszkakoporsót kaptak, a századok vezetőit sátorlapjukba csavarták be, legénységi állománybelieket takaróikba, ezek voltak a halotteltakarító tiszteknek adott utasítások, de ez csak valamikor volt így, itt erről már szó sem lehetett. És díszlövéseket se adtak itt le, még abban az esetben sem, ha a temetések nagyméretűek voltak, mikor egyszerre félszázadot temettek el. A hadosztálylelkészek, szanitécek, szekerészek, Kfz.[1]-vezetők előtt, akik akkor véletlenül arra jártak s a lelkészek odahívták őket, búcsúbeszédeket tartottak. De a halott eltakarításnak ez az ünnepélyes része már Gnotke és Gimpf közreműködése nélkül ment végbe, csak távolból voltak tanúi, ha munkájukból éppen felpillantottak.

Így jött el október és azután elmúlt október is.

Most november volt.

Havas levegő, a földkéreg kemény, a réseket és lyukakat befújta a hó, egyiket-másikat vékony jégréteg vonta be. A lapályos mélyedésből és a Dontól, mint valami roppant mosókonyhából sűrű gőztömegek szálltak fel és elöntötték az egész vidéket. Olykor felcikázott valami a felső párarétegekben, mint távoli villámlás. Utána egy löveg ugatása vált hallhatóvá és valahol a gőzben a mocsokból, fagyott földből és puha hóból szökőkút lövellt föl. A bunkerek és árkok őrsége a föld alatt kuporgott. A lőszerhordók reggeli szürkületben hordták oda a muníciót és az élelemszállítók csak este bújtak elő. Napközben senki nem dugta ki a fejét.

Csak a halottasemberek jártak-keltek szabadon.

Ezekben a napokban még sokkal inkább hasonlítottak ködbe suhanó árnyakhoz. Egyik elől, a másik hátul szinte összeolvadtak a megrakott saroglyával. A köd felemésztette a tárgyakat. Egy hirtelen felbukkanó lovas úgy festett, mintha kutyán ülne. És Hűbbe és Dinger terhükkel középütt és Gnotke és Gimpf terhükkel középütt sokkal inkább hasonlítottak lassan sikló megrakott bárkákhoz, mint bármi máshoz.

A verem, amelyet orosz asszonyok és öregek ástak s amelyet Aslang, Hűbbe, Dinger, Gnotke és Gimpf nagyobbított meg, gyűjtő- sírnak készült volna, hogy az utóbbi napok harcaiban szétszórtan és ideiglenesen elhantolt holtakat, akiket újra kihantoltak, közös sírba fogadja be. De egy 28 páncélostól és egy gránátos zászlóaljtól előre vitt és összeomlott támadás megváltoztatta a halott eltakarító tiszt elhatározásait és a sírveremnek saját többhetes halottjaikon kívül a páncélos osztag s a rohamzászlóalj halottjait is be kellett fogadnia. És minden jel arra vallott, hogy igen gyors lesz a temetés és eggyel szaporodik az elfeledett sírok száma; nem első a maga nemében és a rangjelzésüktől és kitüntetéseiktől megfosztott halottasemberek - akik más sírvermek szélén is látták már, hogy tűnnek fel egy pillanatra a túlterhelt zászlóalj lelkészek, hogy mormolnak a ködbe néhány nem hallható szót és hogy tűnnek el megint olyan gyorsan, mint ahogy jöttek - már más esetekben is voltak a temetés egyetlen és alkalmi díszkísérete. És ami a halotti leplet, takarót vagy sátorlapot illeti, honnan vett volna egy hadsereg, amely november közepén már túl volt a kemény fagy első szakaszán s amelynek téli felszerelést csak ki nem elégítő mennyiségben s időnként egyáltalában nem szállítottak, sátorlapokat és takarókat még halottak részére is. Lepelre csak ott volt szükség, ahol éppen egy-egy darab fellelhető volt és akkor is csak a lelőhelytől a sírgödörig és mindig ugyanaz a vérrel átitatott sátorlap szolgálta ezt a célt, éjjel pedig a nyirkos talajon derékaljul használta a halotteltakarító legénység.

Hűbbe és Dinger visszajöttek a gödörhöz, az egyik a felső, másik az alsó végén, földre eresztették a saroglyát, felfordították, mire terhe leesett és alul, mint tele zsák puffant - egyike volt az újra kihantolt és takaróval s fagyott agyaggal letakart tetemeknek. Hűbbe és Dinger azután ismét felvették a saroglyát s ment tovább a munka s anélkül, hogy szünetet tartottak, vagy csak felpillantottak volna, megint eltűntek a ködben. Majd megérkezett Gnotke és Gimpf és megismételték ugyanezt. És ha a halott páncélgránátos volt, akkor derékszíját és egyéb bőrholmiját, személyi lapját és zsebeinek tartalmát letették Aslang őrmester mellé, aki némán állt egyhelyben, mint a cövek és Hubbe és Dinger vagy Gnotke és Gimpf minden felbukkanása után újra meg újra vonást húzott egy papírlapra és négy vonás után minden alkalommal egy keresztvonást tett. Nem beszéltek egymással még azután sem a sűrű párán keresztül, ahol pedig mentesek voltak minden megfigyeléstől, de ez már nem a szigorú rendelkezés következtében volt így; éppen úgy elszoktak a beszédtől, mint a melegtől és a világosságtól (akármilyen homályos forrásból eredt is az) a földbevájt lyukban, amelyben az éjszakákat töltötték. Mikor Gnotke és Gimpf a harmadik vagy negyedik fordulót tették, egy tüzérségi lövedék csapott le a közelben. Repeszdarabok süvöltöttek a levegőben és tompa zajjal vágódtak le a földbe; és ha a légnyomás alig érte is őket, a robbanás füstjének melegáramlatai mégis elhúztak fejük mellett, mielőtt elvegyültek volna a ködös levegőben, de úgy látszott, hogy a két ember ezt sem vette észre. Egyik elől, másik hátul, így mentek tovább, megszabadultak terhüktől és megint eltávoztak és újra visszatértek. Tizenhat köbméter agyonvert emberhúst várt tőlük a gödör. És nem minden halottat tudtak egy darabban elszállítani. Például ahol a rohamzászlóalj harciállása volt, ott széles körben a zúzmarás bozótról kellett leszedni egyes darabokat s a rózsálló belsőrészeket.

Egyszer napokon át Gnotkéra estek azok a különleges kedvezések, amelyeket a különítmény vezetője adhatott meg. Akkor nem kellett a hullákat vonszolnia, hanem mint ma Aslang, reggeltől estig ott állt a sírgödör szélén és nézte, mint telik meg lassankint földes alakokkal, dúlt arcokkal, esztelenül tágrameredt szemekkel, egymástól elszakított lábakkal, kezekkel, félbedarabolt törzsekkel és felismerhetetlen húskoloncokkal.

»Legdrágább Sepp...« Kedves, szegény Karlom… Aranyom, kincsem... Kedves, jó fiam… Kedves testvér és sógor… Kedves, aranyos Hansemannom… »Mindenekfölött szeretett Kincsem...« ez állott a levelekben, amelyet átvett és este a többi össze-szedett holmival együtt kimutatást készített róla a halotteltakarító tiszt részére. »Drága Aranyoskám…« »Forrón szeretett férjem és Api…« Egy távoli, elsüllyedt partról érkező hangok voltak ezek, egy Gnotkét már nem is érhettek el. Azt mindenesetre tudta, hogy azok, akikhez ezeket intézték - akkor még szeptemberben jártak, a nap sütött és száraz volt a föld - mint száraz fa hevertek a pusztán és mint száraz fát hordták össze őket. És tudta azt is, hogy mikor haladt az idő, ismét levükben hevertek ott és valamivel súlyosabbakká váltak és hogy később, mikor az idő még jobban előrehaladt (voltak napok, mikor már 25, sőt 30 fok hideg is volt), kőkeményen, de éppen olyan súlyosan nyúltak el a saroglyákon és hogy a szétterpesztett tagokkal Andráskeresztekké merevült vagy ülőhelyzetben megfagyott alakok még nehezebben voltak szállíthatók és aránytalanul sok helyet vettek igénybe a tömegsírban.

Szeretett Gyémántom...« és »Vedd csak jól figyelembe...« vagy »Ne jelentkezz semmire, sose furakodj előre...« és »Nagyon vigyázz, hogy át ne ázzon a lábad, tégy be papírból talpbetétet…« és minden, ami egyébként ezekben a levelekben állt, nem érinthette már sem a kiszikkadt pusztai hullákat, sem a friss őszi halottakat, még kevésbé a makrancosra fagyott tetemeket s az egész nem volt egyéb összefüggéstelen, értelmetlen, gyámoltalan dadogásnál, ezt Gnotke tudta legjobban. És amit még a levelek ezenkívül reménykedésekben kilátásokban, földrajzi és hadszintéri széljegyzetekben tartalmaztak, mind süketen hangzott el Gnotke füle mellett, ö eljutott már arra a pontra, ahol nem volt semmi remény.

»…epedve várom a végét és még sóvárgóbban várom az első levelet a csata után, mert szeretnék biztos lenni benne, hogy te...« és így tovább. Miféle végről lehetett szó és miféle csatáról, amelyet egy első nap és egy első levél követhetett!

»…a sztálingrádi harcoknak még mindig semmiféle vége nem látható. Ennek a városnak a bevételével bizonyos fokig lezárulnak az év támadó harcai. Legfeljebb a Kaukázusban folytatódnak a vállalkozások, feltéve, ha még idejében sikerül elfoglalnunk a Klucsov- és Mamiszov-hágót és a Keresztszorost, mert a Kaukázustól délre télen is lehetséges a hadviselés és így talán elérhető volna, hogy a bakui olajforrásokat is elfoglaljuk.

»…Még mindig tart a küzdelem Sztálingrádért. Ma ismét bemutatták a heti híradóban. Minden pattanásig feszült bennem. Mikor esik már el? Talán holnap, vasárnap megjön a jelentés, hogy végleg a mi kezünkben van.

És mindig csak Sztálingrád! De Gnotkének ez az állandóvá vált fogalom sem mondott különösen sokat. Múltja (ő ugyan nem adott magának számot róla) tíz hónappal ezelőtt végképpen elszakadt tőle és jelenének egyáltalán nem volt érzékelhető halára, még földrajzi határa sem.

Nedvesség, hideg, fövény, gödrök. Éjjelente is csöpögött. Éjjelente is homok pergett az arcokba. Azon a novemberi napon már d. u. 3 óra múltával besötétedett. Mint valami nedves áradat feküdte meg a köd a bunkerek, árkok, futóárkok és szöges drótakadályok rendszerét és mindent teljesen betakart. A táj sötétségbe merült, de legsötétebb volt azokban a csak gyéren befödött árkokban, amelyben a büntetőszolgálatos különítmény kivetettjei itt-ott összeszedett, félig rohadt nádon és bemocskolt sátorlapokon és felállított őrök felügyelete alatt várták az éjszakát.

[1] Kfz. Kraftfahrzeig = gépjármű. (a Fordító megj.)

2

És itt volt Vilshofen.

De Vilshofen még valami más is volt, mint egyszerűen egy ember arca, egy egész világ képe volt, ahogyan vérből és könnyekből kialakul és ahogyan az emberi társadalomnak görcsös vajúdásból új alkattal, megváltozott néphatárokkal és átalakult uralmi viszonyokkal megszületnie kellene. Először sűrű porfelleg volt, amely a Kárpátok lejtőiről hömpölygött alá, amely egy nyár leforgása alatt a Pruthon, Dnyeszteren és a Bugon át, a Dnyeperen és mint réti tűz az egész Ukrajnán végigfutott, amely második menetében keresztülhaladt a Miuszon és a Donon és égő falvakat és széttiport földeket hagyva maga mögött, átkavargott a kalmük pusztán és behatolt Sztálingrád város övezetébe. Hernyótalpon végrehajtott erőltetett menet volt és egyúttal egyike azoknak az öklöknek, amelyeknek egy másik nép szabadságát és akaratát kellett felőrölnie és szétmorzsolnia. Egyben szorongás is volt kikoptatott motorhengerekért, légszűrőkért, szelepekért, melyeknek a megfutott vidékeken át légmentesen kellett zárniuk, de nem tartottak elég szorosan és hagyták, hogy a lisztfinom homok behatoljon és a gépeket hamarább tették ki eldugulásnak, mintsem pótlás érkezett, gond azért, vajon jön-e pótlás gépekben és utánpótlás emberekben is, és alkalomadtán szédülés érzése is volt - háromezer kilométernyire a saját országhatártól - az egyre távolodó célokat és a hadi vállalkozás szertelenségét illetőleg.

Vilshofen ezredes egy páncélos ezred parancsnoka volt. Sztálingrád északi szélén feküdt és a harcokból, amelyek a századik napon éppoly kevéssé zárultak le, mint az elsőn, kiszakították és a Gumrak- Rosszoska - Peszkovatka útvonalon át és a Donon keresztül a Klecckajától nyugatra húzódó arcvonalra dobták be bizonyos tekintetben tűzvédelemként. Nem az előírt kerülőúton ment Vertjacsin át, hanem füstöt és sarat fröcskölve az idilli Peszkovatkán rohant keresztül páncélosai áradatával, egy hadtest törzskarának és egyéb törzseknek állomáshelyén át, amely bár az útvonalon feküdt, le volt zárva idegen csapattestek előtt és éppen úgy keresztülrobogott volna a másik parton fekvő Golubinszkaján, a hadseregfőhadiszálláson is, ha ez lett volna közvetlen útja.

Ezen az estén Vilshofen ezredes segédtisztje kíséretében az országút szélén állott. A páncélosok most tértek vissza. Huszonnyolcat küldött előre és ezeknek legnagyobb része elgördült mellettük. Azokra várt, amelyek még jönni fognak. Az ugyancsak bevetett gránátosok elhaladtak előttük. Vilshofen megállította az első szállítókocsit.

- Halló, Thomas! - kiáltotta. A századparancsnok leszállt, megállt előtte, egy arc a ködben. Leadta neki a jelentést, amelyet páncélosvezetőktől kapott. Kezdeti siker után, amely egy orosz üteg lövegeit harcképtelenné tette, az előretörés a szomszédos orosz ütegek füzében összeomlott. Négy páncélos égőn a csatatéren maradt, négy másikat sikerült elvontatni. A támadás egyetlen eredménye közel 200 halott volt. Vilshofen ezredes várt, míg újra hernyótalpak láncainak csörgése nem vált hallhatóvá. Mint vontatóhajók vonulása ködös víziúton, úgy bukkant fel egy páncélos, amely egy másik megsérült páncélost vontatott. Azután sorra elvonszolták a második, a harmadik, a negyedik harckocsit is. Az első páncélos sérülése még megjárta és a gép a parancsnok véleménye szerint másnapra vagy harmadnapra kijavítható volt. Hasonló volt az eset a második harckocsival is. A harmadiknak alighanem csak egyik áttételi lánca veszett el és itt volt a negyedik is, ez lánc nélkül gördült a lánctartó kerekeken. Ez a páncélos telitalálatot kapott. A vezető zárkáján tátongó rések mutatkoztak. Tulajdonképpen miért is vontatják ezt haza, roncsok gyűjtésének igazán nincs most ideje. Vilshofen megállította őket és odalépett a harckocsihoz. Felvillantotta zsebfényszóróját és a belövési résen bepillantott a kocsi belsejébe. Arca, amely most a fehér fényben megvilágosodott, csaknem ötvenéves férfié volt, előre ugró nagy orral és világos nagy szemekkel. Amire ezek a szemek rápillantottak, egy zárt térben szétrobbanó lövedék légnyomásának hatása volt. A vezető még ott ült a helyén fej nélkül, ezt letépte a robbanás ereje. Melléről és felső karjáról lepattant a hús. Derékig csak csontváza maradt meg, bordái rácsán át látszott a szíve és tüdeje, így ült ott. Két keze érintetlen maradt és még egyre markolta a volánt, de úgy hatott a puszta karcsonton, mint kelleténél magasabbra húzott kesztyű. A többi három emberből semmit sem lehetett látni. Ami ez a három ember volt valaha, az húscafatok és véres hab képében ott ragadt a páncélos falán.

- Kik voltak ezek az emberek? - kérdezte Vilshofen.

A segédtiszt felsorolta a neveket s az ezredes ismerte őket, azt is tudta, honnan valók. - Burstedt Wuppertalból egy szerszámlakatos fia volt. Hoffmann és Rademacher ugyanabból a faluból származtak az Eder mellől és Elmenreich őrmester Schwerinből - mondta. Úgy hangzott, mint egy emlékbeszéd.

Vilshofen ezredes közismert volt egy darab durva szénnel, olykor csak koromtól fekete ujjúval odavetett vázlatairól, karcolatairól, tereprajzairól és az érdeklődés középpontjában álltak és vita tárgyát képezték a hüvelykujja hegyével odanyomott fekete foltok, amelyeket vázlatain el szokott helyezni. Ezen az estén Buchner őrnagy, egy Flak-parancsnok,[1] akit légelhárítóágyú-különítményével előrevontak s akinek térszűke miatt saját bunkerében kellett helyet adnia, Vilshofen ezredesnek egy ilyen terepvázlatát tartott kezében és csodálkozott, hogy a fekete foltokon éppen azon a helyén vannak, amelyet ő nagy páncélos erők összevonása miatt a harcvonal legerősebb pontjának tartott.

Vilshofen ezredes viszont (elnyúlva feküdt priccsén) másképpen látta a dolgot.

Az orosz hídfővel, Klecckajával szembeállított páncélos kötelékek - a 48. páncélos hadtest, a 23. és 24. páncéloshadosztály, a román királyi páncéloshadosztály - bizonyára tekintélyes tömeget jelentettek. Hogy festett azonban a helyzet a valóságban? A harckocsik nagyrésze szét volt szórva a Don-kanyarulat messze térségében, legtöbb közülük javítóműhelyekben. És akárcsak a páncélosok, olyanok voltak az emberek is, az egész nyáron át tartó menetelésekben s a szünet nélkül dúló csatákban elhasználódtak és se a gépek, se az emberek nem voltak az első vonalba valók, hanem a mögöttes terepekre, alapos felfrissülésre, hosszú hetekig tartó pihenésre szorultak. Azután pedig fegyelmezésre és nagy kötelékekben folytatott gyakorlatokra lett volna szükségük. Ez szólt a németekre is és ami a nagy kötelékekben való gyakorlatokat illette, még inkább a román hadosztályra, amelynek felszerelését nagyobb részben német és zsákmányolt francia páncélosokból kaparták össze s amely még eddig nem állott tűzben. És amennyivel kevésbé bízott a csak papíron hatalmas páncélos tömegekben, annyival inkább szerette volna, ha a két szárnyon levő 127. és 120-as magaslatokat mennél jobban megrakva találja tüzérséggel. De néhány, az utolsó pillanatban odavont Flak[2] és ködfejlesztő különítményen és fogatolt tábori ágyúkon kívül nemigen került ott semmi szeme elé. Ő maga egy, a 127-es magaslatra támaszkodó bunker-faluban tanyázott egy parasztház romjai alatt.

A következő nap november 19-ike volt.

A terep a klecckajai vidék volt nyugat és észak felé fordult arcvonallal. Nyugaton, azaz a jobbszárnyon állt az orosz hídfő, közben, észak felé terjedőn a senkiföldje alacsony bokrokkal benőtt, pocsolyákkal és apró tavakkal borított terep, elmocsarasodott, futóhomokkal beszórt és az arcvonal mellett végig, egészen a Don zsilipművének keleti részéig szakadékos, zegzugos és dombokkal borított vidék, amelyet hetek óta vívott az orosz tüzérség és gyalogság s részben sikerült betörési helyeket ért el rajta s éppen ezért azóta csaknem naponként bombázta a német légierő és a hadsereg ellentámadásokkal rohamozta. Általános támadással az ellenfél részéről november 23-ára számoltak. De november 19-én éjszaka halálos csönd borult erre a robajló harci szakaszra.

A csönd olyan hirtelen jött, hogy Vilshofen ezredes fölébredt álmából, kiküldte segédtisztjét és értesülést szereztetett be, hogy áll a megsérült harckocsik javítása. Buchner őrnagy, a flakparancsnok szintén fölébredt.

- Itt még 23-ika előtt kezdődik - mondta Vilshofen ezredes.

Ebben a sarokban még soha nem maradt abba, ezredes úr. De mindenesetre el vagyunk szánva mindenre és készen állunk.

- Ha itt és a 120-as magaslaton nehéz tüzérség állna, akkor tán így is volna. De félek, hogy a meglepetés nem a támadás tényében, hanem méreteiben ér bennünket.

A segédtiszt visszatért. A megsérült páncélosok közül kettő holnap ismét készen áll bevetésre, jelentette. Megnyugtató értesülés, így Vilshofen ezredes 22 páncélossal léphet működésbe.

A büntetőszolgálatos különítmény árkában is észlelték a hirtelen beállott csöndet. Gnotke megszámlálhatta volna a csöppeket, amelyek a födémgerendáról peregtek rá. Szomszédjai, akik ugyancsak fölriadtak és az őrszem is, rohamsisakban, feltűzött oldalfegyverrel, aki, mint valami sötét emlékjel állott a verem bejáratánál, talán meg is tették. Gnotke már régen nem számolta a cseppeket, de a csöndet észrevette, mint az, aki hirtelen nem hallja az óra ketyegését a szobában.

A mély csend még ott ült a hatalmas térségen, mikor napkelte előtt a többiekkel munkahelyére ment. Aslang és Hűbbe és Dinger is, és nemcsak egyszer, meglepődötten néztek körül. Ahol különben az orosz ütegek tevékenykedtek és a mocsaras terepen is végig a Don irányában be az imbolygó ködbe, ahol heteken át ropogás és harcirobaj volt hallható, most ugyanaz a csönd ólálkodott, amely olyan volt, mint egy mindent elnyelő sötét lyuk. Gnotke és Gimpf már felvette a saroglyát és megkezdte szokásos menetét.

És mégis minden olyan szokatlan volt.

És még ez is: az egész úgy hatott, mint egy álom, tökéletes, valóságos álom, amely Gnotkét, amint lecsüngő karral lépkedett be a párába, egészen körülfonta. De mi volt ez, honnan jött ez, mi tört itt föl? Egy kéz, egy női kéz! Elnyúlt alak, tagjai, arca, mindene eltakarva, formái csak sejthetők, mint egy félig betemetett katonahulláé. De itt a takaró nem agyag és földtömeg, hanem puha leplek felhőgomolya volt. És nem egyedül feküdt itt, egy másik mellett feküdt. Csak a keze volt látható. Ezt a kezet ismerte.

De mi az...

A föld reszket. Földalatti remegés. Valami fölbugyog… A kéz… hogy kerül ez ide... A föld... az ég! Az ég lángban áll, északon és a Don fölött is... Az ég a mocsarak fölött és a Don mély lapályain nem volt már tejfehér, csupa fölbugyborékoló, sűrű vér volt.

Tüzérség.

Gránátvetők.

Bömbölő ágyúk. Lőportonnák ezrei robbantak a levegőben. A naptár november!9-ét jelezte. Órákig tartott, de nem órák Voltak, kiokádott morzsa volt az Időn kívül.

November 19-én reggel szovjet csapatok Sztálingrádtól észak-nyugatra hathatós tüzérségi előkészítés után áttörték a német arcvonalat. Gnotke a német arcvonalnak a Donkanyarra támaszkodó északi szárnyán tartózkodott, ott állt az északi áttörési hely mellett.

A Moszkva elleni előretörést Gnotke végigcsinálta és az orosz tüzérség tüze alatt száz kilométert zuhant vissza ezredével, mögötte volt a futás a kurszki sztyeppén át és az aknaszedő munka a doni pusztaságon. És minden, amit szeme tűztámadásokban, bombabecsapódásokban és aknarobbanásokban eddig érzékelt s amit dobhártyája zajokban felfogott, csak egy-egy lépcsőfok volt és ez volt itt az elért tetőpont, vagy ami ezzel egyet jelent, - a zuhanás többé nem mérhető mélységbe.

De ami azóta történt és szemei előtt lejátszódott, ami fülét üvöltésben és megrázkódtatásokban elérte, már nem tudta öntudatát megragadni. Olyan pont, amelyből vágy, akarat, érzelmek, részvét, együttérzés, amelyből szeretet és félelem fakadhattak, már alig volt lényében található, ezt már vastagon elborította a föld, elborította a hó, elborította sok minden. De megvolt még pontosan látó szeme és hallása is éles maradt.

Látott és hallott.

Látta és hallotta azt is, ami ebben az órában a földön és a levegőben történt és ami körülharsogta. De hogy ez az óra már nem volt a megszokott értelemben vett óra és hogy a rendes időmérték és általában semmi mérték nem volt rá alkalmazható, ezt érezte ő is. Hol maradt a saroglya, és miféle hatalom tépte ki kezéből, erről nem tudott volna számot adni éppen oly kevéssé, mint arról, hogy mi fektette bele egy földrepedésbe és hogyan és mikor került vissza a gödörhöz, hogy ne találja már ott a gödröt, hanem valami egészen mást.

Ott feküdt a repedésben. Balra kezdődtek a Don felé húzódó mocsarak és futóhomokfoltok, ez a terep a sűrű ködtől, amely most, mint véres hab bugyborékolt föl, nem volt található, de a köd és a véres tajtékú habtakaró alatt mintha ezer fölszakadt száj és kitátott torok ordított és süvöltött volna. Elől húzódtak a német bunkerek és ütegállások, túl rajtuk, kinn fellegrongyok és füstfoszlányok alatt orosz állások voltak felismerhetők, de nem hosszú időre, mindjárt beburkolództak a gomolygó füstrétegekbe, amelyekben rozsdarőt foltok izzottak fel. A vörös foltok kiterjedtek, felfalták a füstöt, kirojtozták az eget, meredek, vörös tűzfallá magasodtak fel. A német ütegek küszködtek, kilőtték, amit tudtak. De nem volt ez más, mintha izzó széndarabokat dobáltak volna egy egekig tornyosuló pusztai tűzbe és nem harcoltak sokáig.

A német vonalon túl ott lobogtak a torkolattüzek, amelyek a romboló ércet - az ágyúlövedékeket lapos, a gránátokat magas röppályákon - átküldték és látni lehetett, hogy jönnek, hogy csapódnak be és szaggatják föl a földet. Ha erdő lett volna előttük, mint füvet nyesték volna le a fákat egy roppant kasza suhintásaival. De nem erdő volt előttük, hanem lapos, fátlan vidék, az egész úgy festett, mint tó tükre, amely fölött zuhogó zápor vonul el és az aláhulló nehéz csöppek felfröcskölnek. De ezek nem esőcsöppek voltak, és a felfröcskölő esőpor izzó, a földet behasogató és szétmarcangoló érc volt és ami felpröcskölt, felszaggatott homok és agyagréteg, helyükön ásító, mély tölcsérek maradtak vissza. És ahol hó feküdt és a forró fuvallat alatt fűsebek serkedtek elő, a tovaharapódzó barna égés nyomán mindjárt utána eltűnt a föld humusztakarója és eltűntek vele együtt a fűsebek is. A holdbéli táj közelebb jött és elérte azt a terepet is, ahol már nemcsak homok és agyag volt, hanem ahol földalatti ütegek és járatok és bunkerek sorakoztak beépített ütegállásokkal, gránátvető- és géppuskafészkekkel, ahol lőszerraktárak voltak, hadiszállások térképasztalokkal, lóistállók, hálótermek és lakószobák, mélyen beágyazva vastag földrétegek alá és oda, ahol összepréselt német megszálló csapatok - szemük a távcsőüvegen, kezük a meghúzó karon, a fordítóberendezés kerekein, gránátot, kartácsot cipelve - tartottak ki és harcoltak állásaikban.

Az ágyúcsövekből villámló tüzek lövelltek. A vetőkből gránát gránát után emelkedett föl. Barna füst gomolygott a földsáncokon. Ahol gépfegyverek és lövészek kezdtek tüzelni, már kitörőben volt a pánik, mert gépfegyverek és gyalogsági tűz számára nem voltak kivehető célok.

Az egész arcvonal szélességében halált tiport rá a német állásokra.

Lebegő előkárpitok és hátterek füstgomolyból, porból, nyálkás bűzből, amely egész az égig földagadt és megint összeroskadt. Vulkánkitörés! És tudni kellett, hogy ez a nehéz tüzérség állása volt, amely kétfelé nyíló szárú háromszög formájában repült a levegőbe és hogy az érctörmelék barna foltjai lövegroncsok és a mellettük szolgálatot teljesítő legénység széttépett tagjai voltak. Felkavargó fekete fellegraj. Tűzvillámok. Füsttömegek. Visszahulló gerendák. Bunkerfödelek darabjai. Egy-egy égből aláhulló lótetem, lábaival és patkóival fölfelé. Szögesdrótakadály a rajta csüngő cölöpökkel úgy hullott le, mint óriási háló. Egy egész gyalogezred volt a mellé beosztott hadosztály tüzérséggel s egész fegyver- és legénységi állományával, ami itt levegőbe röpült és visszahullott a földre és innen ismét elragadva, halomba söprődött és porrá zúzódott.

Elszenesedett tölcsérgödörből feltápászkodó alakok, akiket, mint fonnyadt leveleket söpört a szél a terepen tova s akik egymásra zuhantak és fekve maradtak és ismét feltápászkodtak és tovább vonszolták magukat és megint elvágódtak és megint továbbfutottak, ezek már nem egy ezred részei voltak, ez már csak pelyva és selejt volt. És a nyurga hadnagy, aki a füstpásztából előjött és mint részeg tántorgott és handabandázott és hirtelen harsány nevetésben tört ki, nem volt már századának vezetője, szegény tébolyult volt. És az az alak, aki véres lábát maga után vonszolva, mint féreg csúszott a havon és végül egy földhorpanásba zuhant be, egy páncélgránátos-század vezetője volt, Tomas százados. A sarat és havat okádó felhő, amely a 127-es magaslatról az országút felé ereszkedett le, Büchner őrnagy volt, aki bizonyos számú nehéz légelhárító ágyúval, a gépflakokat, a fényszórókat és irányhallgatókat és más műszereket hátrahagyva menekült a szétlőtt állásokból. És az az ember, aki egy bunkerfalu kijáratánál úgy állt, mint felmagasló cövek és mindent, ami váratlanul irányába sodródott, gyalogosokat, utászokat és egy csoport páncélosvadászt löveg nélkül, csak pisztolyokkal felfegyverkezve maga köré gyűjtött, azután a mögötte nyíló szoros felhasználásával megindult ennek a csoportnak az élén egy tehenészet romjai felé, ahová a huszonnyolc harckocsijából megmaradt hat páncélost már előre küldte, ez az ember Vilshofen páncélosparancsnok volt.

[1] Flak - Fliegerabwehrkanone, légelhárító ágyú. (a Fordító megj.)

[2] A 88 mm-es légelhárító és tankelhárító tüzérségi fegyver (Flugabwehrkanone), az egyik legsikeresebb német fegyver volt a második világháborúban több ezer légijárművet és harckocsit semmisítettek meg vele. 1933–1945 között 21.310 darabot gyártottak belőle. (a Digi-Book Kiadó megj.)

3

A tüzérségi támadás új szakaszába érkezett.

Elől még szórványosan egy-egy lövés hullott és tölcséreket szakított föl. A tömörített tűz fölemelkedett. Magasan zúgott a levegőben. Zuhatag, mely fönn ívbe hajlott és a fölszaggató, szétmarcangoló, szétmállasztó érc mögöttes állásokra vágott le és becsapódott a visszaözönlő gyalogság és tüzérség oszlopai közé is. A balszárnyon, a kiszélesedő, sűrű ködtakaró alatt még valami volt készülőben. A románok, akik a mocsaras terepen húzódó állásokban feküdtek, meg voltak verve és orosz kezek ezrei azzal foglalatoskodtak most, hogy kilométer hosszú dorongszőnyegeket göngyölítsenek föl és hogy a folyón és a mocsáron és futóhomokon (amely különben embert és lovat elnyelt volna) átfektessék. Ez volt a helyzet, amikor Gnotke föltápászkodott, visszament és arra a helyre érkezett, ahol a sírgödröt kiásták, amely már színültig megtelt.

A gödör már nem volt ott, mellette olyan nagy tölcsér szakadt föl, hogy egy parasztház tetőstől elfért volna benne. A tizenhat köbméter hullatömeg a magasba dobódott, majd ismét visszaesett és most a tölcsérlejtő egyik oldalán függött és dombosán kiemelkedett belőle. És itt (először egy ismert alak vonta magára figyelmét) leült Gnotke. Lefekhetett volna a tölcsér fenekére. Hely volt ott elég és itt fedezetet is találhatott volna. Gimpf, aki mindig vele volt, mindenesetre meg is tette ezt. De ha Gnotke egyáltalában gondolt volna valamit, ez csak az lehetett, hogy ne feküdjék olyan mélyen a földben, hanem az éghez közelebb legyen eltemetve. Leült a földtörmelékkel beszórt hulladomb mellé és aki mellette ült, Aslang törzsőrmester volt. Aslang törzsőrmester arca egészen feketére vált s a foga elővicsorodott, hogy úgy festett, mintha nevetne. Gnotke észrevette vagy nem vette észre, egy halott Aslang tulajdonképpen természetesebb volt neki, mint egy élő. Azt sem kérdezte, hol maradhatott Hűbbe és Dinger. Bemocskolva és összemaszatolva úgy, ahogy itt maga elé meredt, holtabbnak látszott, mint a vigyorgó Aslang és mint a mellette feltornyosuló s drámai vonaglásában megmerevedett holttetemek.

Gnotke így ült tovább.

A háta mögött lévő hullahalom megvédelmezte a jeges széltől, amely kelet felől támadt fel. Aslang teste bizonyos idő elteltével nem adott már meleget. Gnotke odébb húzódott és nekidőlt egy ló még meleg tetemének, amely mellette rogyott össze és múlt ki. Különben nem mozdult. Füst és köd gomolygott tova és szűkre vonta a látóteret. A napvilág gyöngült és az órák általában félhomályban maradtak. A német arcvonalat áttörték. Az első vonalak csapatainak maradványait szétszórták vagy futás közben lekaszabolták, vagy foglyul ejtették. A szakított résen át feltartóztathatatlanul nyomult előre az orosz gyalogság, páncélosok és rohamosztagok áradata.

Ami Gnotke pillantásának irányába esett, azt látta, ami tőle jobbra vagy balra történt, arról nem vett tudomást. Mert akármi ment is végbe körülötte, ha csaknem súrolták is a mellette elgördülő hernyótalpak vagy puskalövések pattogtak, vagy kardcsapások szelték suhogva a levegőt és vad kiáltások üvöltöttek fel, meg se mozdította a fejét. Látta, hogy harckocsik mozognak a kráterekkel teleszórt talajon és a szállongó füst- és gőzfoszlányok között látta, hogy bukkannak és tűnnek el, mint csónakok a hullámos tengeren és látta lövegeiknek fehér torkolattüzeit is. És látta, hogy a mocsarakból sötét csoportok emelkednek fel. A románok voltak ezek, akik futottak, hogy életüket mentsék. A futó csoportokban lófejek és lovasok nyomultak be, a lovak hátulsó lábukra ágaskodva forogtak maguk körül s a lovasok csapkodták és sarkantyúzták őket.

Úgy látszott, hogy a tölcsér lejtőjén föltornyosuló hulladomb a vízválasztó a fölszakított arcvonal terepén. Egyre újabb és újabb páncélos osztagok vonultak el és új irányba lendültek itt át délnek, Kalacs felé. És a Dontól fölfelé áramló, menekülő csoportok alig jutottak túl a holtaknak ezen a határkövén. Itt közelebbi vagy távolabbi körben kardélre hányták őket és az orosz lovasság is délnek fordult innen, Kalacs felé. De ez a földkéreggel beszórt és édeskés szagot árasztó kupac senkinek a figyelmét nem vonta magára. És ha egy harckocsivezető véletlenül szemben találta magát vele, gyorsan elkormányozta mellette hernyótalpait és a kozákok is körülvágtatták. Nem biztos célokra nem tüzeltek tovább és ez a hullahalom és a hozzátartozó Gnotke nem volt célpont sem egy tanklöveg, sem egy puskagolyó vagy egy kardcsapás számára.

Így lett este. A kelet felől fúvó szél széttépte a felhőtakarót. Egy darab jeges téli ég szabaddá vált és a hold kilépett a felhők közül. Sivár fény volt, ami a tájat megfeküdte. Egy kiszáradt félember magas, pusztai dudva vonta magára Gnotke figyelmét. Ez állva maradt. Messze széttorpanó síkföld, rajta lágy, széttiport hó és sivár holdfény és az egész úgy morajlott, mint a tenger.

De az üresség volt az, ami morajlott.

4

Visszavonulás kelet felé! A Don mögött!

Páncélos és lovas szovjet erők áttörték a német arcvonalat. Gerafimovics és Klecckaja teréből délkelet irányba haladt a lökés Kalácsnak, ahol egy másik, a Volgán keresztülvezetett s a Sztálingrád és a Barmancak-tó közötti térből kibontakozó, áttörési ékkel találkozott és szoros gyűrűvé kapcsolódott vele.

Északon három német gyaloghadosztály, amely a Don és Don között arcvonalával a Don felé nézett, hátulról födözetlen maradt. És miközben délről és délnyugatról a XLVIII. páncélos hadtest a 62. gyaloghadosztállyal s a 28. páncéloshadosztállyal és más együvé dobált csapattestekkel ellentámadásba ment át és a Don-kanyarban vívott csatában gyér maradványaitól eltekintve megsemmisült, az északon álló csapatok napokig, néha csak órákig kitartó reteszállások mögött délkelet felé húzódtak vissza.

A Golubája-magaslatok látszottak szinte adott ellenállási vonalnak, de három vagy négy napig tartó utóvédharcok után a Golubája-völggyel és Verhnája-Golubája helységgel és az Akimovszkinál, Perepolninál, Lucsenszkinél a Donon keresztül vezető hidakkal valóságos szorossá változtak, amelyen a megvert csapattömegeket tüzérségükkel, vonatukkal, törzskaraikkal és egész mögöttes szolgálatukkal együtt keresztül kellett préselni.

Vilshofen ezredes egyike volt az utolsóknak, akiknek végig kellett haladniuk a golubájai országúton, amikor még járható út megszokott állapotában volt és még Golubája-Verhnája falut is megszokott formájában láthatta, első ízben, mikor Klecckajába az arcvonalra vonult és másodízben, mikor lejött és a tehenészet mellett sebtében összeszedett csapatai részére ellátást, lőszert és tüzelőt akart szerezni, azaz először egy héttel, másodszor pedig öt perccel a megsemmisülés előtt. A falun átvivő út a békésen álló házakkal, a még bezárt és itt, amott kinyíló ablakokkal, egy-egy, kezében söprűt tartó orosszal úgy kellette magát, mint egy szép lány, aki az álmot törölgeti szeméből. Kinyílt egy kapu, egy reggeli lovas jelent meg, tükörfényes szőrű táncoló ló, az út végén második és harmadik lovas, lónyerítés az üde reggeli levegőben. Vilshofen (a lovasok a sztálingrádi gyárnegyedből jöttek) nem állhatta meg, hogy oda ne szóljon segédtisztjének, Latte hadnagynak: »Ilyet mindenesetre rég nem láttunk már. Megreggelizett a törzskar uraival, akik pantallóban jelentek meg s a hadtest vezérkari főnökével, Unschlicht alezredessel és a hadtest tüzér-parancsnokával, Vennekohl tábornokkal megbeszélte bevetését és csodálkozott azon, hogy a két jól kialudt úr milyen optimistán ítéli meg a helyzetet. Ez az első alkalommal történt, amikor huszonnyolc páncélossal (a többi harckocsi javítás alatt állott) itt vonult át állásába. Másodízben, mikor már csak hat páncélos volt mögötte, mikor összekapart tehenészeti csoportja részére ellátást, muníciót és üzemanyagot akart kapni, mikor a visszavetett gyalogság reteszállásai Orekszovszkijnál, Logovszkijnál már megtörtek, ekkor a reggeli tornáról kellett kihívatnia Unschlicht alezredest. Unschlicht alezredesre mindenképpen a legmélyebb benyomást gyakorolták az események mindenesetre és mint vezérkari tisztnek és a törzskar főnökének abban talán igaza volt, ha a látott és tudomására juttatott képeket levonásba hozta és számításba venni nem akarta s azon a véleményen volt, hogy a Golubája-magaslatokat tartani fogják; az éppen bevetésre vonuló 14. és 24. páncéloshadosztály e cél elérésére s a helyzet megjavítására igen elégségesnek látszott számára. Hasonló nézeten volt különben a tüzérségi parancsnok, Vennekohl tábornok is és azt mondta:

- Mit gondol ember, tudja, milyen aprófává hasogatják a ruszkikat, ha a 16. és a 24. P. H. közberobog! - Vilshofen eltérő nézetet nyilvánított, de a fődolog az volt, hogy sem ellátást, sem üzemanyagot nem tudott kapni rögtönzött csapatai részére és így üres kézzel kellett útra kelnie. És az, ami a Donkanyarban történt összeroppanást illette, öt perccel tizenkettő előtt történt. A visszavonulás alatt a napóleoni visszavonulás képei jelentek meg szemei előtt. Románok fegyverrel és fegyver nélkül, német gyalogság, utászok, építő csapatok, egészségügyi századok roncsai, vezető nélkül maradt csoportok, szétugrasztott és rendetlenül menekülő tömegek: így ömlőitek le a Golubája-magaslatokról a völgybe és elárasztották s összekuszálták a mögöttes szolgálat menetelésben levő oszlopait. Minden útról és minden szurdokból rohantak lefelé egyenkint vagy csoportokban és nagy csapatokban is és órák múltával az egész áradattá dagadt, - lófogatú parasztszekerek, páncélos felderítő kocsik, tüzérség, gyalogság egy gomolyban - amelynek a szorosan álló völgyfalak közt keresztül kellett magát préselnie. Ebben az áradatban az egyik arc a segédtisztjével egy lajtkocsiban ülő és előre igyekvő Vilshofen ezredes volt, egy másik arc aklecckajai térségből jövő büntetőszolgálatos Gnotke, akivel együtt jött Gimpf, a másik büntetőszolgálatos.

August Gnotkénak egy kéz jelent meg.

A kéz és a nő természetesen Pauline volt és a lágy tollpihefelleg Pauline ágya. Jól ismerte és az alkovot is Klein-Steperitzben, ahol állt. De tulajdonképpen mit is érdekli már őt, hiszen biztosan férjhez ment azóta a másikhoz. De mindegy, fő, hogy még megjelenhetett neki egy nő, amint ott topogott a ködben, volt hát még »valami benne«, maradt hát még egy kis remény; így tette meg Gnotke első lépéseit vissza az életbe.

Kihúzta Gimpfet a gödörből és vele együtt indult útnak. Gimpffel semmiképpen sem volt szerencséje, mert egyetlen szikrát sem lehetett belőle csiholni. »Aslang őrmesteri mondotta neki. »Hubbe!« mondta neki. »Dinger!« - mondta neki. Minthogy beszélni tudtak egymással, valami nyilatkozatot akart kicsalni tőle. Gimpf csak nézett rá halott halszemével és néma maradt. Aslang, Hűbbe, Dinger... azok hátramaradtak valahol és így aligha nem halottak már, mi köze van hát hozzájuk! így mind a ketten szótlanul haladtak az éjszakában a holdsütötte tájon keresztül. Egyszer földre kellett vetniük magukat és így feküdtek ott, míg egy hirtelen felbukkant és tovaszáguldó kozák ezred újra el nem tűnt úgy, hogy már a patkódobaj sem volt hallható. Más alkalommal egy csoport bizonytalan alakot láttak vonulni az éjszakában és mivel nem tudták, vajon németek vagy oroszok lehetnek-e, ismét a földre lapultak és ez néhányszor megismétlődött. Reggelfelé egy gödörre és egy csapat szétugrasztottra akadtak. Gyalogosok, páncélvadászok, kocsivezetők voltak a legnagyobb összevisszaságban. Fáradt volt valamennyi, egyesek ettek, mások dohányoztak. Ez addig tartott, míg valaki el nem kiáltotta magát: - Jönnek az oroszok! - Erre mindenki szerteszéledt. Gnotke és Gimpf ülve maradt és csakugyan nem oroszok voltak, hanem megint gyalogosok, meg légelhárítók is a legelső vonalakból, akik most a gödörbe lebújtak. Mocsoktól borított alakok, mintha hamuból húzták volna ki őket; volt ott egy szemüveges, akinek lepörkölődött a haja, valamivel korosabb a többinél, olyan idős lehetett, mint Gnotke. Mikor látta, hogy ennek a kettőnek nincs borjú a hátán és hogy nincs semmijük sem, adott nekik a kenyeréből. Aztán elaludt és csak akkor ébredt fel, mikor egy hang a gödör bejáratából lekiáltott - Halló, nincs ott véletlenül valaki Köln-Nippesből? - A szemüveges jelentkezett, erre még ketten jöttek le. A szemüveges megmondta nevét, Tünnesnek hívták, a másik, aki szintén kölni Volt, Schorsch névre hallgatott, a harmadik Remscheidből való volt és Georg Kettelernek hívták. Ez a három ember, midőn ismét útnak indultak, Gnotkéhoz és Gimpfhez csatlakozott.

Csak a nyomokat kellett követniük, amelyeket már a többiek tapostak a hóban. Egy lejtőről lefelé bepillantásuk nyílt a mélyen bevágott Golubája-völgybe és az odalenn tovahömpölygő csoportokra. Lementek egy szakadékon és lejutottak a völgyön át vezető útra s a kocsik, lovak és emberek áradatában sodródtak tovább.

Órákig tartott ez. Az egész nap eltelt bele. Újra meg újra álltak a kerekek és az oszlopok nem tudtak továbbhaladni. A völgy falánál egy viskó égett. Most robbanás zaja hallatszott, utána második, harmadik, negyedik... - Orosz páncélosok! - kiáltották. De a szűk úton és a kerék kerék és ember ember mellett szorongó oszlopokban nem volt hely szétszóródó mozdulatra. Gnotke látta, hogy szürkülnek el arcok szenny lárvájuk alatt, látta a remegő szájszéleket. Gimpf, mint mindig, a semmibe nézett vizeskék szemével. Tünnes úgy vélte, annyi páncélos, mint amennyit itt állandóan jelentenek, nincs is a világon. Most újra robajlott, de orosz páncélosoknak tényleg nyomát sem lehetett látni. Elöl füst szállt fel és amikor bizonyos idő múltán arra a helyre értek, világos volt, mi történt. Német páncélos legénység, akik üzemanyag nélkül rekedtek meg egy oldalsó völgyzugolyban, felrobbantották páncélosaikat. A hat füstölgő harckocsironcs egy büszke páncélosezred utolsó maradványa volt.

- Mégiscsak utána kellene néznünk, hol találunk menedéket! gondolta Tünnes és Schorsch és Georg és Gnotke, ő pedig vitte magával Gimpfet, mert ezt a semmitmondó arcot, mely a kurszki puszta és a doni puszta aknarobbanásaiból, a klecckajai pusztulásból, füstből és halálból mindig ugyanazzal a közömbös kifejezéssel kecmergett elő, nem akarta elveszíteni; elfurakodtak, amennyire lehetett, LKW[1] és menetoszlopok, német népfölkelő csoportok és szét- ugrasztott románok mellett és megérkeztek végül Vernhája-Golubája faluba. Már sötétedett és hó borított itt is mindent és itt sem volt egyéb, mint véget nem érő menetszalagja kerekeknek... mozsarak, tábori ágyúk, tankkocsik, gyalog hadoszlopok... A hó fölött enyhe flamingóvörös lobogás... Háztetőkből lángok törtek elő. A helység több helyen égett. Lovak és járművek óriási árnyakat vetettek. A falu főterén, melyet hatalmas máglya világított be, megálltak, hogy felmelegedjenek. Egy főtörzsőrmester megszólította őket és magával vitte egy bunkerbe. Kenyeret és mindegyiknek egy darab kolbászt nyomott a kezébe, azután odaállította őket más. szétugrasztottakkal együtt, néhány viskót és bunkert kitakarítani.

Egy hadtesttörzs hadiszállásáról volt szó, ez hamar kitudódott. És Tünnes, Schorsch és Georg és Gnotke és Gimpf vonszolták ki az útra, amit a főtörzsőrmester, egy hadbirótanácsos, egy kezelőségi titkár és mások nekik átadtak. Gnotke és Gimpf számára, akik egyenesen a tömegsírok közül csöppentek be ide a bőröndöknek, nyitott ládáknak, felriasztott törzskari írnokoknak, ordító irodistáknak, sápadtarcú tiszteknek kusza összevisszaságába, szinte kísérteties üzem volt ez; és nemcsak kettőjük számára, hanem tényleg igazi kísértetjárás volt, ami itt végbement. Ugyanennek az évnek májusától kezdve, Belgorodtól egészen a Donig állandó mozgásban Volt ez a tisztviselőkből, tisztekből és kísérő személyzetből álló apparátus parancsnoki személykocsikon és autóbuszokon, teherjárműveknek egész karavánjától kísérve terepszakaszról-terepszakaszra, faluról-falura, hétszázkilométeres útvonalon át a meghódított országban. És míg a csapatok részére véren és halálon való átgázolást jelentett mindez, addig a vezérkar részére a felmart lábak, az átizzadt ingek csak elvont fogalmak maradtak és tagjai számára az út a Donig nem volt egyéb diadalok sorozatánál. Itt tanyáztak a házakban és a bunkerekben és ha a dolog sokáig tartott és hetek múltak el és a hadsereg előnyomulása Sztálingrádnál labirintharcokban akadt el és a kísérletek, hogy az átkelést a Donon északi és északkeleti irányban kierőszakolják, mindig csak a folyó árján lefelé sodródó hulla-tömegekhez vezettek, ezek itt, már amennyire tudták, könyvek olvasásával, kártyajátékkal, bunkereik berendezésével, lovaik gondozásával töltötték szabadidejüket és türelmetlenül vártak arra, mikor mozdulnak tovább újra és lesték az új menetparancsot - Baku és a Kaszpi-tenger felé! Vagy Balra át, indulj! Irány: Szaratov, Kazán, Moszkva! Még ennek a napnak reggelén is lehetetlennek tartották volna a futást. Egy megtorpanást még eltűrtek, de a Golubája-magaslatokat és a völgyet tartani kellett, reggel még így festett a helyzet.

De ez kísérteties éjszaka volt.

Ezredek nem voltak többé ezredek. Páncélos ezredek jelentették: A parancsot végrehajtottuk, az utolsó hat páncélost felrobbantottuk! A gépesített tüzérség ottrekedt, mert nem volt üzemanyaga vontatógépek részére. Alig volt elegendő üzemanyag a vezérkar LKW-éi részére is, amelyeken a menekülést foganatosítani kellett volna. De a riadójelentés: az oroszok Kalácsig áttörtek!, saját helyzetük szempontjából sürgős futást jelentett a Don mögé! Vajon lebonyolítjuk-e még ezt üzemanyag nélkül és lovak nélkül, amelyek távol vannak a lóüdülő telepeken? Ez azt akarta mondani: ami nem jöhet velük, annak itt kell maradni. És robbantási parancsokat adtak ki és lőporraktárakat röpítettek levegőbe és sápadt arcok és lobogó szemek és megsemmisítési mámor vett erőt a vezérkar tagjain. Gnotke ott állt és kinyújtotta két kezét és a kezelő tiszt, egy egészségtelen arcszínű és rövidlátó ember megrakta ügyiratcsomókkal s megparancsolta neki, hogy rakja rá ezeket az iratokat a ház elé állott LKW-ra, és ott volt Gimpf és egy törzsőrmester toronymagasan megpakolta vadonatúj csizmákkal. És Tünnest pulóverekkel, Schorschlt fehérneművel, Gcorgot egyenruhadarabokkal rakták meg, másokat pedig egyébbel. De kinn az LKW-nál elutasították valamennyit. Egy főhadnagy rendelkezett ott és az tovább küldte őket és aktakötegek, pulóverek, fehérnemű-, egyenruhadarabok, könyvek és egyre újabb más rakományok mind odaröpültek egy heggyé föltornyozott máglyára, amelynek lángjai magasra csaptak.

A kezelőségi titkár feljött, réveteg szemmel nézett körül.

- Főhadnagy úr, az NFD-előírások, ezt nem égethetem mind el! Nincs még egy kis hely a kocsiján?

- Mit, hogy én?... De édes jó Istenem, ember! Hova gondol? Hogy én a maga hülye előírásait magammal vigyem? Hát megőrült? Ilyen helyzetben nincsenek előírások.

És egyszerre csak ott állt egy alezredes, szikár úr, csontvázszerű arcvonásokkal.

- Mindent le innen, mindent a tűzbe! Csak muníció és ellátás jöhet a járművekre! Most a puszta életről van szó! - És a kezelőségi titkár megnyúlt orral távozott, két karja lankadtan lógott le és megint eltűnt a ház belsejében. És szikrák rajzottak fel az égre és vörös ragyogásban látszottak a lassan gördülő kerekek és a menetelő oszlopsorok lábai.

Tünnes az általános zűrzavarban kihallgatta két tiszt beszélgetését és lelkendezve jött a legújabb riasztó hírrel: - A hadseregfőparancsnokság, amely Golubinszkajában tanyázott, egy storchon kiröpült.

A főhadnagy megrakta kocsiját gyalogsági lőszerrel és élelmiszerrel. Egy kocsivezető éppen rásegítette köpenyét, amikor egy őrmester jött oda hozzá krétafehér arccal.

- Főhadnagy úr, ott fekszik eszméletlenül...

- Mi az, kicsoda? Ember, szedje össze magát!

- A titkár úr, odabent fekszik, agyonlőtte magát!

A következő napon a két kölni, a remscheidi és Gnotke meg Gimpf ott álltait a Donon átvezető fahíd mellett. Három híd - az első Perepolnijnál, ez észak felől orosz tüzérségi tűz alatt állott, a másik Lucsenszkijnél, ezt pedig délről fenyegették orosz páncélosok és lovasság, a harmadik Akinovszkij falunál és ez volt a legkevésbé fenyegetve - vitt át a Don másik partjára. A harmadik, középen fekvő híd meg volt sérülve, középső építménye betört, de alátolt pontonokkal és fölébe fektetett gerendázat segélyével ez a rész is járhatóvá vált még kocsik részére is. Mikor a két kölni, a remscheidi és Gnotke meg Gimpf ideérkezett, a hold még fent járt az égen. Úgy látták, hogy a jeges havazástól befújt folyó napközben megdagadt. A lefelé ereszkedő sivár lapály és a szemközt fekvő part teljesen sík volt, a mocsaras és futóhomok-terület messzire belátható terep, Vertjeccsi éppen úgy, mint Pesztkovatka, továbbá Szokarevka, a túlsó parton fekvő helyiségek nyitva állottak minden támadás számára.

A híd két felén, a nyugati oldalon levő folyóparton éppen úgy, mint a keleti part lapos terepén összetorpant a várakozó, szürke tömeg, ember, ló, kocsi és ágyú. Csak a hídhoz föl és a szemközt fekvő oldalon, a hídtól lefelé mutatkozott egy keskeny csatorna, amelyben némi mozgás elevenedett, de itt is csak nagy zökkenőkkel haladtak előre. A folyó csak annyira volt befagyva, hogy egy gyermeket, vagy legfeljebb néhány gyermeket bírt volna el. Tehergépkocsik, amelyek rámerészkedtek, még a part közelében elmerültek és az emberek, akik ugyanezt az utat kísérelték meg, valamivel beljebb szakadtak be és tűntek el a jég alatt. Tisztek és tábori csendőrök - borotválatlanul, mosdatlanul, anélkül, hogy reggeliztek volna - irányították a közlekedést, járt a kezük és kiáltoztak, időről időre elébeszegültek az emberek és lovak áradatának, hogy egy tankkocsinak, egy PKW-nak, olykor egy autóbusznak utat szorítsanak, vagy egy magasabb rangú tisztnek, tisztek egész csoportjának is, gyalogos és páncélos hadosztályok vezérkarának, az élelmezési hivatalok tisztjeinek és alkalmazottainak, útépítő csapatoknak és mögöttes szolgálatosoknak.

És az áradat hömpölygött tovább.

Gyalogság, tüzérség, páncélosok, Flakkülönítmények. Lovasok magas báránybőr sapkákban, ezek a IV. és V. román hadtest tisztjei voltak. A gyalogság rendetlen csoportokban érkezett az áttörési térből és a gépesített tüzérség és a páncélos hadosztályok részei is gyalogszerrel, akár a gyalogság. Az ágyúkat és a harckocsikat hátrahagyták az úton felrobbantva, de fel nem robbantva is, egynéhány pedig, amelyet naphosszat vonszoltak magukkal a földeken keresztül, megrekedt itt a hídnál vagy előtte a gyülekezőhelyen és most a közlekedést akadályozta. Legénységük páncélosok és ágyúk nélkül igyekezett át a túlsó partra. És hosszú menetekben, ló ló mögött, kerék kerékbe ragadva, tengely tengelyt súrolva, harckocsik és élelmezési társzekerek, lőszerszállító kocsik, tábori konyhák, egészségügyi járművek követték egymást és megint tankkocsik néhány tehergépkocsi kíséretében.

A tankkocsiban egy tábornok ült, az egyik gyaloghadosztály parancsnoka. Perekopkán át jött csapatai zömével, egyes felrobbantott részek Verhnája-Golubaján keresztül érkeztek, más részek ebben az órában még utóvédharcokban állottak a reteszállásokban, még egyéb részek pedig teljesen visszamaradtak. A gépkocsi lépésben gördült a tábornokkal, előtte egész gomolyag volt gyalogosokból és járművekből, mögötte ugyancsak egy gomolyag gyalogosokból és járművekből, kétoldalt egy-egy sorfal szürke arcokból. Sokan ismerték a tábornokot, már előbb látták vagy hallottak róla. Gnotke és Gimpf tudták, hogy sok embert szállított a másvilágra.

Tábornok úr!

Az út hosszú volt és a málha nehéz. A derékszíjon kézigránátok, oldalt sáncásó eszközök, a zsebek vastagon megtömve töltényekkel, így ment ez Flandrián át, így ment Arras-n, Bailleul-ön, Hasebrouckon és Poperinghén keresztül, így ment nyugaton mocsarakon át, folyókon át, füstön és pusztákon át és soha nem volt vége és mocskos és beesett volt az arcuk, lábuk harisnya nélkül a csizmákban.

Ma piros élet, holnap fehér álom!

Így ment ez két háborún át, tábornok! A vaskereszt melleden még az első világháborút jelzi, az aranypánt és az aranykereszt a második világháború jele. Az első háború elveszett, elvész a második háború is? És hiába hoztuk a nehéz áldozatokat a Njesegolnál Sebekino mellett, az áldozatot az Oszkolon való átkelés alkalmával és az áldozatot Klecckajától északra?

Miért esünk el annyian, tábornok?

Vajon asszonyaink, gyermekeink a győzelem zászlóival szárítják-e fel könnyeiket, vagy pedig sírniuk kell majd vége várhatatlanul? Szükség volt erre a háborúra, igazságos ez a háború, valami nagy és szent célért folyik, vajon Németországért vívjuk-e? Hat a Njesegolnál, az Oszkolnál, a Donnál és a V Olgánál védjük Németországot, tábornok?

Mit felelsz majd az anyáknak, ha megkérdik tőled: Hol a Hami? Hol van gyermekeim kenyéradója?

Hol a te hadosztályod, tábornok?

Egy része a Njesegolba fúlt, egy része Kletszkajanál a levegőbe repült, egy része a Golubája-magaslatokon esett el. Egy részét szétugrasztották, míg más része hátrahagyta nehéz lövegeit és futásnak eredt. Tizenhétezren vonultunk hadba és ebből egy maroknyi csapat áll a fahídon Akimovszkij és Vertjaccsij közt.

Hová vezetsz bennünket, tábornok?

A Donon át? Visszavonulás kelet felé?

De a katona hangja nem szólalt meg. A katona ott állt a híd korlátjánál és semmi nem mozdult rajta, - egy paraszt a cellei pusztáról, egy késes Remscheidből, még egy paraszt Ostermiethingből, egy fiatalember Ottakringből, aki mögött csak Hitlerjugend, munkaszolgálat és rövid gyalogsági kiképzés állott, egy könyvelő a badeni Durlachból, egy tanító Zwischenahnból, a zwischenahni tengerpartról, egy trénőrmester és táborügyeletes Leipzigből, egy kölni és még egy kölni, egy büntetőszolgálatos őrmester, előbb SA-legény a pomerániai Klein-Stepnitzből, meg egy büntetőszolgálatos parasztfiú a sauerlandi Alt-Appelnből - a katona csak állt a híd korlátjánál és nézte a tábornokot a tankkocsiban s a kíséretében elvonuló LKW-kat. A terhes ég mélyen torpant le a tájra. A szél havat sodort a folyó takaróján és hullámokban vágta neki a hídnak, marokszámra csapta az emberek arcába és beporozta vele a lovak sörényét. A katonák ott álltak es nem mozdultak, míg a törzskari menet tova nem vonult, azután bekapcsolódtak a sorba és haladtak a menetben tovább.

Akik a hídon egymás mellett állottak, nem jutottak nagyon messzire. Nem sokkal azután, hogy a hídról lekerültek, egy gyülekeztetési parancsnokság feltartóztatta őket. Megállj! Milyen csapa - testtől? - hangzott a kérdés. S aztán: - Gyerünk. Utánam! Ne tarts lépést, indulj!

És az ár hömpölygött tovább.

Ismét megjelentek a tábori csendőrök a nyakukba akasztott pléhtáblával. Ezúttal egy PKW[2]-nak csináltak helyet. Ebben a PKW-ban is egy hadosztályparancsnok tábornok ült. Az, amelyik a tankkocsiban foglalt helyet, középmagas ember Volt, szeme világos, haja vörösesbe játszó, a felhajtott szőrmegallérból, a széles sapkaellenző alul kivillanó, különben még üdeszínű arca mintha súlyosan átdorbézolt éjszakákra vallott volna. Az utolsó éjszakák és órák Klecckajától keletre - riadójelentések, egymásnak ellentmondó parancsok, kimaradó parancsok, áttört ellenséges páncélosok mögöttük, hátrahagyott ellátási raktárak - otthagyták árnyékukat az arcán. A másik, a PKW-ban, zömök kis ember volt, arca napbarnított, viharvert és löttyedt, mint egy törpéé. Az egyik közismert erőszakos természet, utálta a hosszas latolgatásokat, gyakorlati ember volt és realista. A másik, aki a hadsereg hadtörténeti osztályából jött ki a harctérre, elővigyázatos volt, latolgató, elméleti ember és ideológus. Az egyik (nem vetette meg a jó falatokat, nem tért ki a nők útjából, szerette maga körül a jó cimborákat) a hadjárat alatt is értett ahhoz, hogyan élje az életét. A másik le tudott mondani a társaséletről és a hadjárat alatt is tudott időt szakítani tanulmányaira és írói munkásságára s egész sor értekezést írt a középeurópai elgondolásról, a szorosutak és a villámháború problémáiról, tábori képekről, kilátásokról és más effélékről folyóiratok és a rádió részére is. És míg az egyik a nagy pusztulásból Klecckajától keletre néhányezer szivart mentett meg, addig a másik egy törzskari bunkerjében megőrzött terjedelmes kéziratot hoz magával, címe: Az északi felvonulási út a Kaszpi-tengerhez (a tervbe vett déli útvonal Kairón, a Szuezi-csatornán és Kis-Ázsián keresztül vezetett). Az egyik tábornok Damme altábornagy volt, a másik Cönnern vezérőrnagy. És ha Damme altábornagy világos tekintetével szemügyre vett az úton egy alakot, úgy nagyon alaposan megnézte és meglátott rajta minden apró részletet - a szürke arcot, a bemocskolt köpenyt, a vásott lábbelit, a kézifegyver, más esetben a takaró, sőt még a csajka hiányát is. Észrevette a zubbony hajtókáján egy nehéz flakkülönítmény rangjelzéseit és kereste tekintetével a flaklöveget, de nem találta. Észrevette a tüzérségi fegyvernem színét, a kerékpáros lövészekét, egy rádióparancsnok jelzéseit anélkül, hogy a hozzájuk tartozó mozsarakat, motorkerékpárokat és szikratávírókocsit felfedezhette volna. A következtetés, amire jutott, az volt, hogy egészen nagyarányú disznóság történt. Ha Cönnern vezérőrnagy szeme elkalandozott, nem pihent meg részleteken, egyetlen arc sem vésődött bele emlékezetébe, nem vette észre a rendetlenségnek egyetlen részletét sem az öltözeteken. De látta, milyen zűrzavarban keveredett össze gyalogság, tüzérség, hírszerző szolgálat, látta kusza kavarodásban a lóállományt, a pékséget s a műhelyvonatot. Tízezer csoszogó lépést hallott és hallotta könnyű és nehéz járművek oszlopainak kerékcsikorgását és dübörgését, de nem az előnyomulás teljes erejű robaja volt az, amit hallott. Többet látott, mint ami két szemmel egy pillantásra észrevehető volt. Látta az agyagos pépként a Golubája-völgyön és a Perekopi fölött húzódó magas úton úszó, a tahidon végignyúló, a túlsó partot széles nyelvekkel nyaldosó és kelet felé tovahömpölygő szürke emberáradatot és látta a mérhetetlen eget fölötte és már szimatolta a levegőben a roppant hótömeget, amely embert, állatot el fog lepni, ezt az óriási tájképet érzékelte és mint ahogy a szél elzúg a tenger felett, úgy vonult el előtte is a zajoknak, a hallható és látható jelenségeknek sokfélesége. Léptek csikorgása, zászlóaljak dobogása a havon, kiáltások, szitkok, beszélgetésfoszlányok, egy jelentés, egy tábori konyha füstje, egy mentőkocsiból szállongó karbolszag, egy istrángjaiba kavarodottan elhulló ló - mindez újra meg újra visszatért, ezerszer is jelen volt, ugyanaz az egyhangú szűntelensége ködnek és hóesésnek, verítéknek és vérszagnak és újra meg újra kiáltozás és meggörnyedt hátak és ütésre emelt ostorok és fehér tajték a lovak lábán és fáradt katonaarcoknak véget nem érő szalagja.

A két tábornok, az egyik néhány kilométerrel a másik mögött ugyanazon az úton haladt. Ugyanazok a képek vonultak el szemük előtt és mégsem ugyanaz volt, amit láttak. Cönnern PKW-ja legördült a híd pallójáról a másik, keleti partra. És Cönnern körül ordítozás volt és ordítozás volt előtte is, elől egy LKW süppedezett a mocsaras talajon és rongyokba bugyolált kezek (szürke rongyok voltak maguk a kezek is) kapaszkodtak kerékbe, kocsioldalakba és vagy félszáznyi meggörnyedt hát, orosz hadifoglyok, akiknek az volt a feladatuk, hogy megrekedt járműveket toljanak át mocsaras szakaszokon és ezek az erőfeszítésükben nyögő testek csak egyes rezdülései voltak az egyetemes mozgásnak, egy ecsetvonás az óriási látképen. És Cönnern tábornok nemcsak parancsnok volt, hanem azonkívül a hadtörténelem magántudósa is és így nemcsak orosz, hanem egyidejűleg földig görnyedő karthágói, macedóniai és etiópiai hátakat is látott és általában rendben levőnek találta, hogy egy új, nyugati birodalomnak Ázsia felé vezető országútja legyőzött rabszolgák csontjaival legyen kicementezve. A hadifoglyok ugyan ezúttal és ezen a helyen semmiesetre sem előnyomuló, hanem menekülő kocsikat toltak a mocsársávokon át és ez megzavarta a képet. Rikító, hamis hang volt ez. Cönnern is így találta, de túltette magát ezen.

- Igyekezzék, hogy minél előbb továbbjussunk erről a helyről! - mondta kocsivezetőjének.

Damme is elhaladt a megrekedt PKW-ék és az orosz tolatóoszlop mellett és nem jutott eszébe semmi történelmi párhuzam, nem gondolt sem a régi római világbirodalomra, sem a mai nagy Németországra és német utakra sem Ázsia felé. Tekintete egy himlőhelyes arcon és egy szürke szempáron állt meg és Damme ezt gondolta magában: Úgy harminc év körül járhat egy ilyen fickó, alighanem elszopogatott már életében egy-két csöppet, randalírozott is olykor és úgy tett, mintha az övé volna az egész világ, na és most, soha nem jut már egy kis gugyihoz, soha nem akad egy jó fehércseléd, még néhány hét, ha nagyon jól megy, pár hónap, aztán orra bukik és vége. Ez természetesen undok dolog, nem csoda hát, ha az ilyennek olyan a tekintete, mint a jég.

Cönnern tábornok látta a csapattömegektől eltömött utakat, látta, hogy tolakodnak a katonák egy gulyáságyú körül, látta a szét- ugrasztottak csoportjainak lézengését ide-oda, látott fegyveres és fegyvertelen románokat, látta, hogy torlaszol el egy fával megrakott tehergépkocsi egy útvonalat, látta más helyen, hogy zárnak körül LKW-k és betegszállító autók egy tanyát, látott egy csapat asszonyt caplatni a havon át. Mindezek egy bomladozó rend képei voltak, intő jelek voltak arra, hogy jó lesz sietni és neki helyiségre és asztalra volt szüksége és asztalokra törzskara tisztjei részére és távbeszélőkészülékekre és pásztázó csendőrökre és gyülekeztetési parancsnokságokra és gyűjtőhelyekre és egyetlen percet sem volt szabad elvesztegetni.

Egészen más volt az eset Damme tábornokkal, ő időt engedett magának. És nem az idealista Cönnern, aki mindent nagy vonalakban látott s aki csak azon volt, hogy mielőbb ismét asztalhoz, telefonhoz és irodaüzemhez juthasson, hogy a meglazult rendet ismét megszilárdítsa - az erőszakos Damme, aki, ha az elrendelt cél úgy kívánta, meggondolás nélkül és tele marokkal vetette be az embereket és aki a Njesegolnál, majd másodízben Klecckajától keletre egész hullamezőket hagyott maga mögött, mutatott inkább emberi arcot és eleven részvétet ebben a kezdődő káoszban.

Damme is látta az utakat tele szétvert csapatokkal, látta a kolduló románokat, látott füstölgő gulyáságyúkat, látta a beékelődött tehergépkocsikat, amelyek a Donhoz igyekeztek és nem tudtak továbbjutni. Megállította kocsiját, arról különben sem lehetett szó, hogy keresztülfurakodjék.

- Hová igyekeztek? - érdeklődött a kocsivezetőknél, akik farakományukkal sorompóként állták el az utat és a visszaözönlő had-osztályok áradatát akadályozták.

- A Donhoz, át a túlsó partra és tovább Bogucsárnak! - felelték neki.

- Megvagytok őrülve, át a másik oldalra és tovább Bogucsárba? Mit kerestek ott Bogucsárban?

A kocsivezetők rosszul beszéltek németül. Olaszok voltak és csapattestük Bogucsárban feküdt, a voronyezsi arcvonalszakaszon és elküldték őket 300 kilométernyire Sztálingrád felé, hogy tűzifát szerezzenek. Lebontottak egy házat és gerendákat raktak fel, de visszatérőben Kalacs felé már nem sikerült keresztüljutniuk, most tehát itt északon próbálták megkísérelni I

- Fordulj! Vissza Pitomnyikig, tőlem akár Sztálingrádig! - adta ki a parancsot Damme. Azután azt mondta kocsivezetőjének, hogy csatlakozzék a helyben állomásozó gyaloghadosztály vezérkarához, maga pedig otthagyta a lovak, emberek, szánok, teherkocsik eldugult tömkelegében megrekedt járművét, kiszállt belőle és gyalog folytatta útját. Egy katonára rámordult:

- Hogy hívják? Milyen csapattestnél szolgál? Beletörne a csontja, ha tisztelegne fölötteseinek?

Ő maga üdvözölt egy századost, aki botra támaszkodva bicegett előtte.

- Halló! Thomas, honnan?

- Éppen onnan, ahonnét tábornok úr jön - felelte Thomas a tábornok felé fordítva arcát. - Az oroszok elpackáztak a dolgot itt a lábamon, már rendben is van. Ki se kell a golyót vetetnem. Thomas kapitány nem volt egyedül. Egy fiatal hadnagy ment vele, Vilshofen ezredes segédtisztje. Thomas kapitány bemutatta:

- Latte hadnagy!

- És hol van Vilshofen? - kérdezte a tábornok.

- Az ezredes úr fönn maradt a révnél! Latte hadnagy visszapillantott a Don felé és a Donon túlra. - Én pedig a hadtestet keresem, meg kell találnom a főnököt! - folytatta. - Talán tábornok úr tud nekem valami támpontot adni?

- Vagy itt, vagy Peszkovatkában véleményem szerint meg biztosan megtalálható. Hát ez bizony egészen nagy disznóság! És mit szól hozzá Vilshofen?

- Az ezredes úrnak az a véleménye, hogy a hadtest nyugat-keleti mozdulatával helytelen irányba halad és hogy a hadseregnek ellenkezőleg nyugat felé kellene mozognia. Vilshofen ezredes úr azon a nézeten van, hogy adott körülmények között fel kellene adni Sztálingrádot és hogy a leggyorsabban ki kellene verekedni a csatlakozást a német arcvonalhoz!

- Sztálingrádot feladni? - ezt Thomas mondta.

- Hát, erős dohány! De Vilshofen már ilyen, az semmit nem csinál félig.

- Más nem lehetséges ebben a helyzetben! Ez az ezredes úr véleménye!

- Kutyaerős dohány! - mondta Damme tábornok megegyszer. Búcsút vett a két tiszttől és gondolatokba merülve ment tovább. A helyben állomásozó gyaloghadosztály lelkészével találkozott.

- Halló papom! Mit lődörög itt ebben a zűrzavarban?

- Ma reggel istentiszteletet tartottam itt Vertjaccsiban, aztán Peszkovatkában voltam, tábornok úr. De ott már a kiszállásnál láttam, hogy ebben a virvárban lehetetlen az istentisztelet. A tábori kórház dugig volt betegkocsikkal, valóságos népvándorlás, délről és Lucsenszkij mellett a hídon is jöttek át...

- Úgy, hát ott is?

- A mi szép Peszkovatkánkra rá sem lehet már ismerni! Tábornok úr ismeri Peszkovatkát, tudja, milyen volt?

Hogy ismerte-e (alkalmilag hadosztályparancsnokok közös meg-beszélésén járt ott) és hogy ne tetszett volna neki, milyen kedélyesen rendezkedtek ott be! Egészen másképp festett, mint az a helység, ahol az ő törzskarának szállása volt a Don túlsó partján és nem hasonlított Vertjaccsihoz sem, ahol a házak még helyükön, de szinte nyílt mezőn állottak, az istállók, melléképületek és kerítések leszaggatva és előre-hurcolva bunkerépítéshez. Peszkovatka ezzel szemben hadtest és had-osztály vezérkarral, irodákkal, ügyeletekkel, tábori kórházzal, üdülővel, sziléziai otthonnal, kaszinóval, biliárdtermekkel, játékasztalokkal, a házak mögött kertekkel, az utak szegélyén fákkal és bokrokkal; és minden a helyén maradt ott, egyetlen melléképületet vagy istállót sem hordtak le, még az élősövény kerítések is érintetlenek maradtak, itt a legteljesebb hátországi hangulat uralkodott és mert az átvonuló csapatokkal szemben le volt zárva, a legmélyebb béke is honolt ott.

- Úgy, szóval rá sem lehet ismerni?

- Menekülők mindenfelől, felülről és Kalacs irányából is. Tisztek lovon, gyalogszerrel, kocsikon, közben románok is, autóval alig lehet keresztülvergődni.

A lelkész úton volt a tábori kórházba és szaladt tovább. Damme tábornok is elhaladt a kórház mellett. A tanyaházat valóságos kocsitábor vette körül LKW-kből és egészségügyi járművekből, az udvar és a feljáró az udvarhoz el Volt torlaszolva. Kocsik, lófogatú szekerek is, szánkók is, minden az utcán tanyázott. Damme nyögést hallott az egyik gépkocsiból, egy hang panaszkodott: - Klecckaja! Perelaszovszkij! Három napja semmi ennivaló! Kenyeret! - Egy másik könyörgött: - Vegyék el, vegyétek el! Már órák óta a térdemen van!

- Na, mi az és mi történjék vele?

- De hiszen halott, már jó néhány órája.

Damme odahívott néhányat a köröskörül álldogáló katonák közül:

- Hé, emeljétek csak ki azt a halottat!

- Még itt is vannak! - kiáltották a kocsi hátuljából.

Damme megpillantott egy orvost.

- Főorvos úr, ezek az emberek még Perelaszovszkijból jönnek, napok óta úton vannak és azt mondják, hogy még semmit sem kaptak enni!

- Ez a hirtelen nyakunkba zúdult sebesülttömeg, tábornok úr! Lehetetlenség itt helyben ellátni valamennyit I

- De csak mégsem lehet, hogy az emberek itt a kórház kapujában éhen gebedjenek!

- A ház, a folyosók, az udvar, minden az utolsó helyig el van foglalva!

- Hát mi lesz itt akkor?

- Kiment a parancs, hogy tovább kelet felé néhány HV[3] helyet rendezzenek be, idáig még nincs eldöntve, hogy ezt a tömeget Dmitrefka, Novo Alekszejevka vagy más helységek felé indítsuk útnak tábornok úr!

- Ugye ön a Rajnavidékre való?

- Igenis, Aachenbe, tábornok úr!

- Ide tartozik a hadosztályhoz?

- Nem, pihenőtáborban voltam, éppen csak most érkeztem ide.

- De mondja meg nekem, miért nem viszik el innen mindjárt ezeket a súlyos sebesülteket, hogy repülőgépen szállítsák ki őket?

- Hadseregparancs: csak ülőképes sebesülteket lehet repülőgépre tenni, tábornok úr!

- És a többieket?

Az orvos semmit sem válaszolt erre, csak ránézett a tábornokra és ez így is megértette és elhatározta, hogy még gyorsabban keresi fel a hadosztály vezérkarát és nem kérdezősködik olyan dolgokról, amelyek nem tartoznak ügykörébe és amelyekhez alapjában semmi köze. Mikor nem sokkal ezután egy lapályos szabad térségen haladt át, egyszerre nagy csapat nővel találta magát szemben. Mint egy csapat fecske a hóviharban! - gondolta magában. Német nők voltak, köztük egészen fiatal arcok. Valamennyien szétzilálva, valamennyien kimerülve, mintha a vízből húzták volna ki őket; a vöröskeresztes testvérek egyenruháját viselték.

- Szolgálhatok valamivel, hölgyeim? Hova tartanak, honnan jönnek? A pitomnyiki repülőtérre kellett menniük és Kalácsból jöttek, akkor menekültek el onnan, mikor már az utcákon keresztülrohantak az orosz páncélosok. Az LKW, amely felvette őket, útközben üzemanyag hiányában elakadt és most gyalog kellett folytatniuk útjukat kék-fehér csíkos, vöröskeresztes ruhájukban, köpeny nélkül, egészen átfagyva és holtra fáradtan. Damme tábornok magával vitte őket a gyaloghadosztály törzskarához.

Ennek az arcvonalával északkelet felé néző hadosztálytörzsnek hadiszállása ezen a napon (a tömegével érkező és ismét tovább rohanó kocsikkal és vagy féltucat megvert hadosztály idegen tisztjeinek benyomulásával, amely hadosztályok a hídon átjöttek és az egész vidéket mint valami sáskaraj özönlötték el) minden másnál jobban hasonlított egy tébolyda valamelyik osztályához, a parancsnok és tisztjei mindenesetre ezen a nézeten voltak. Itt tartózkodtak az I-a-k, I-b-k, I-c-k és a II-a-k, II-b-k, akik a vendéglátó hadosztály I-a-it, I-b-it, I-c-it, II-a-it és II-b-it felkeresték és a szobákból ki- és bejárkáltak. A hadosztályparancsnoknál, Geest tábornoknál parancsnokok voltak a Donon túlról, ott volt Cönneren tábornok is, Damme tábornok is s a hadtest tüzérségének vezetője, Vennekohl tábornok is. Ezeknek az uraknak mind valamiféle segítségre volt szükségük, rádióösszeköttetést kerestek hadtestükhöz (ezt, minthogy a hadtest szintén úton volt, legtöbb esetben nem lehetett helyreállítani), kapcsolat kellett nekik a hadsereghez (ezt, minthogy a hadsereg főhadiszállásának székhelye még nem volt ismeretes, szintén nem lehetett helyreállítani). Ellátás, orvosi ápolás kellett nekik sebesültjeik számára, szálláshely, üzemanyag járműveiknek, egyszóval nem kevesebbre volt szükségük, mint mindenre és nem kevesebbet, mint mindent meg kellett tőlük tagadni. Ellátása magának a hadosztálynak is csak tíz napra való volt raktáraiban és az üzemanyagtartalékok még kisebbek voltak. A főkötözőhelynek még az udvara is dugig megtelt. Kvártélyt csak a legritkább esetben és még a törzskaroknak is csak a legnagyobb korlátozással tudtak biztosítani. Vennekohl tábornokot törzskarával együtt a helyiségtől keletre fekvő fényszórófarmon helyezték el. Cönnern tábornoknak és törzskarának a hadifogolytábor intézőségének két szobáját és az őrlegénység barakjainak egyikét ürítették ki és a szállás nélkül maradt őrlegénység részére a hadifoglyok bunkeréinek egy részét kellett kiüríteni. Mikor ezekután Damme megérkezett és szintén szállást kért, Cönnernek kellett az egyik, részére kiutalt szobát átadnia és az őrlegénység második barakkját is szabaddá kellett tenni és kiment a parancs, hogy most még a hadifogolytábor betegbunkerjeit is üríttessék ki. És emellett még Geest tábornok és vezérkara nyakig volt mindenféle más munkával. Saját helyzete is megfeszített figyelmet követelt. Itt voltak ezek a visszavonuló hadosztályok, de hátulról már az oroszok nyomták őket. Saját szakaszukon is támadások és betörések történtek és elreteszelések váltak szükségessé, óránként új rendszabályokra volt szükség. Egy még ugyanaznap előre vitt orosz páncélostámadást vissza lehetett verni, de egyes kocsik mégis Vertjaccsi házaig nyomultak elő és az utcákra is behatoltak. A nyugati rész, amely tegnap még mélyen mögöttes terület volt, hirtelen arcvonallá vált. A Don túlsó oldalán Percpolnijnál a visszavonuló szomszédos hadosztály még egy reteszállást tartott észak felé, Lucsenszkijnél pedig a tábornok saját hadosztálya tartott egy hídfőt a dél felől támadó ellenséges lovassággal szemben és csak míg az a reteszállás és ez a hídfő a sarat állta, volt még lehetséges a megvert csapatok átkelése a Donon.

Északkeleten betörések, nyugaton harc »fordított arcvonallal«, a Donon túl egy építő különítmény és más összedobált csapatok harcban lovassággal és páncélosokkal, még inkább nyugatra a Golubája-völgyben harci csoportok, mint az, amelyet nagy sebtében állított fel Vilshofen ezredes, aki abban a véleményben volt, hogy nem szakadhat el az ellenségtől anélkül, hogy teljes gáttörést ne vonna maga után s akinek segédtisztje éppen itt volt s a legközelebb fekvő hadosztálytól lőszert, ellátást, üzemanyagot és minden lehető segítséget követelt; azonkívül menekülők délről, akik Vad történeteket meséltek orosz páncélosokról Kalacs utcáin: ez a helyzet tárult a parancsnok

A menekültek történeteire gondolt a törzsszázadnak néhány szobával távolabb ülő vezetője, egy von Holvitz nevű kapitány is. Egymásnak ellentmondó parancsok, Istenem! az tömegével akad itt helyben is. Ami pedig a polgári lakosságnak a harcokba való beavatkozását illeti konyhakésekkel, fejszékkel, forró vízzel, ez éppen úgy hangzik, mint valami Goebbels-propaganda, de annyi tény, itt mindenre elkészülhet az ember. Általában egyről lehet szó: elhordani az irhát. Könnyű poggyászra van ilyen időben szükség.

A hadbiztos lépett be hozzá. A hadbiztos tulajdonképpen az élelmezési tisztet kereste, de egy percre megállt és elmondta:

- A lisztünk odavan, százados úr! 60 tonna, képzelje csak!

- 60 tonna liszt, Schuhmacher úr? - Von Hollwitz százados semmit sem értett az egészből, ezzel Schuhmacher hadbiztos is tisztában volt. Beszólította Pöhle őrmestert:

- Beszélje csak el a százados úrnak, hogy történt a dolog, őrmester! Tudnia kell ugyanis, százados úr, hogy a liszt a Don túlsó partján volt elraktározva!

- Oda megyek egy csomó szánkával és ég a raktár, a lángok már a tetőn csapkodnak, egy hadnagy adta ki a parancsot a fölgyújtásra, egyebet nem tudhattam meg! - jelentette Pöhle felvételező tisztes.

- Látja, így megy ez odaát és a mi szép lisztünk! - mondta Schuhmacher hadbiztos s azzal tovább ment. Von Hollwitz százados nem maradt sokáig egyedül. Ezúttal a hadosztály lelkész lépett be hozzá és igen sürgősnek látszó foglalkozásban zavarta meg.

- Mi újság, itt maradunk vagy tovább vonulunk, milyen a helyzet, von Hollwitz úr? - kérdezte a lelkész. A százados vállat vont. Nem akarta, hogy tovább feltartsák. Keze iratokkal motozott, magánlevelek közt turkált, fényképek közt is. A lelkész észrevette, hogy a kályhaajtó is nyitva van. Megértette, hogy von Hollwitz éppen magánlevelezését égeti el. Tisztában volt azzal is, hogy ebben a pillanatban nem kívánatos személy itt és hogy a másik szabadulni akar tőle. De végeredményében ezek az írások közt motozó kezek és a nyitott kályhaajtó kielégítő választ adtak kérdésére az arcvonal helyzetét illetőleg.

A lelkész távozott.

Az I-b-től egy munkásosztag állítása kellett neki tömegsírok kiemelésére és a IV-a-tól kenyérre akart utalványt kérni, hogy a tábori kórház előtt kocsikon fekvő sebesültek közt kioszthassa. A folyosón a törzsszázad egy tizedesével találkozott, aki jelentést hozott az össze-dobált csapatoktól a Don másik partján levő hídfőből.

- Nos Riess, hogy állnak odaát? - kérdezte a lelkész.

- Nálunk kozákok támadnak. Erősítés kell nekünk, különben megvolnánk. De a hátunk mögött, a szomszédunknál, egy páncélos ezredes harccsoportjánál, ott valósággal a pokol szabadult el - felelte Riess tizedes.

A lelkész bement a segédtiszthez, báró Bauskéhez és itt a bárónál megtalálta parancsnokát is, aki Cönnernnel, Dammeval és Vennekohllal saját szobájából és az ottani járás-kelés elől ide menekült.

Báró Bauske vitte a szót. Tárgy: öngyilkosság kilátástalan helyzetben. Elmondott egy történetet szülővárosából a kurlandi Rakweréből, ahol 1625-ben az oroszoktól körülzárt németek asszonyaikkal és gyermekeikkel együtt levegőbe röpítették magukat és még más hasonló példákat hozott föl. A telefon csöngetett (különben csaknem megállás nélkül szólt). Egy a Donon átjött ezred kereste parancsnokát, azonkívül tudni akarta, hol szállásolhatná el magát.

- Vertjaccsiban egy szál embert sem lehet már elhelyezni, egy árva lelket sem. Ezen nem változtathatok! - felelte Bauske és nyomban letette a hallgatót. Folytatni akarta a beszélgetést és így szólt: - Igen, mit tehetünk... A távbeszélő megint csöngetett. Ezúttal a fogolytábor parancsnoka volt és Bauske ezt felelte neki: - De kérem, ide hallgasson. Parancs: az orosz bunkereket ki kell üríteni… nem, nem a lóistállóba, arra szintén szükség van. De hát mit tehetek én, mit változtathatok rajta? Mihelyt megy, el kell őket szállítani!

Bauske ismét a többiekhez fordult. Rápillantott parancsnokára, Geest tábornokra: - Igen, mit lehet tenni, ha az oroszok körülzárnak bennünket!

Geestnek semmi válasza nem volt erre. Cönnern úgy festett, mint aki megfeszítetten gondolkozik. Damme lassan leégő szivarjának hamuját szemlélte, Vennekohl egy fényképre gondolt, amelyet feleségéről és hatéves lánykájáról zsebtárcájában hordott és így szólt: - Asszonyokkal és gyermekekkel levegőbe repülni, igazán elragadó tárgy.

De Bauske azt mondta rá:

- A szlávok és germánok közt folyó harcban az alul maradó fél mindig önmagát öli meg.

- Na papom, mit szól ehhez? - fordult Vennekohl a lelkészhez. A lelkésznek egész sor érve volt az öngyilkosság ellen. Elnéző mosolyt csalt velük Bauske ajkára és nemcsak Bauske mosolygott. Végül Vennekohl és Geest és Damme és Cönnern is örültek, hogy ezt a beszélgetést az első vezérkari tiszt belépése megszakította. Az I-a az arcvonalról hozott jelentést parancsnokának. Mikor Geest a jelentést elolvasta, így szólt: - Hallatlanul nehéz, de kitartunk. Ami azonban a túloldali helyzetet illeti, ott már sokáig nem megy a dolog. Ha nem az a Vilshofen állna ott a Gombájánál, már hátulról fenyegetnék a hídfőnket!

Az I-anak egyebe is volt, a hadseregnek egy rádióüzenete. Geest elolvasta és szó nélkül továbbadta a papírlapot. Ennek a rádióüzenetnek a tartalma egyidőre elfeledtette a Don másik partján felbukkanó veszélyt. Vennekohl is elolvasta, megtörülgette monokliját, szemébe csiptette és sorra ránézett Cönnerre, Damméra, az I-a-ra, Bauskéra és a lelkészre.

- Cönnern, maga csak ért a történethez! Van erre példa? - Igen, Valdej és Kochlm! - A valdeji és a kochlmi katlan, ott se ment minden simán, de úgy gondolom, régebben, a hadtörténelemben? - Nem, ott sincs. Kivéve erődítésekért folyó harcok egyes eseteiben. - Úgy gondolom én is, mindig az volt az alapelv, hogy a körülzárásból ki kell törni!

- Semmi mást, csak ki a csapdából, ez egészen világos! - vélte Damme is és nem gondolt arra, hogy egy órával ezelőtt, midőn ugyanezt a taktikát közölték vele, mint Vilshofen ezredes kijelentését, azt mondta rá: »erős dohány«.

- Jöjjön csak be, Unschlicht! - kiáltott ki Geest Unschlicht alezredesnek, a Don másik oldalán álló hadtest vezérkari főnökének, aki benyitott az ajtón és bocsánatkéréssel vissza akart húzódni. - Sündisznóállást kell formálnunk, mit szól hozzá, Unschlicht?

Unschlicht alezredes az az ember volt, aki nagyon óvatosan ejtette ki minden szavát. Most így szólt: - Tudomásom van róla, hogy a főparancsnok szem előtt tartotta a nehézségeket, melyeknek egy sündisznóállásnál föl kell merülniük. A nehézségek először abban állnak, hogy az újra alakuló nyugati és déli arcvonalnál a legcsekélyebb lehetősége sincs az előkészítendő védelemnek és másodszor abban, hogy ilyen nagy hadsereget lehetetlen légi úton ellátni. A helyzetnek ilyen megítéléséhez csatlakoztak a vezénylő tábornokok is s ennek megfelelő szikratávirat ment a Führerhez!

- Itt a válasz! - mondta Geest tábornok és átnyújtotta az alezredesnek a hadseregtől kapott rádióüzenetet, amelyben a sündisznóállásra vonatkozó parancs alapján a tervbe vett új védelmi vonal pontosan meg volt jelölve.

- Akkor bizonyára súlyosan latba eső okoknak kellett a sündisznóállás mellett szólniuk! - vélte Unschlicht alezredes, miután az átnyújtott papírlapot elolvasta.

- Sündisznóállás! Ez annyit jelent, hogy tűrnünk kell a bekatlanozást! Itt van a kezemben a párhuzamos parancs, hogy tudniillik mától kezdve a csapatok féladagra vannak szorítva. Így kezdődik hát a sündisznóállás!

- Igen, így kezdődik ez és egészen kolosszális disznóság lehet belőle! De végre is valamit csak kellett odafönt ezzel kapcsolatban gondolniok!

- Úgy van, ezt bizonyára meg kellett tenniük, valószínűleg már útban is van a felmentő hadsereg! - vélte Cönnern tábornok.

Ebben a pillanatban egy tankkocsi gördült be az udvarra. Vilshofen ezredes ugrott ki belőle. Egy perccel később már a segédtiszti szobában volt.

- Uraim! A 38. gyaloghadosztály nincs már a helyén, Perepolnijnál a hídfő levegőbe repült. Ami legszükségesebb, itt helyben gyorsan összedobálni, úgy ahogy lehet és haladéktalanul átszállítani! Bocsásson meg tábornok úr! (Csak most mutatkozott be az előtte még ismeretlen Geestnek Vilshofen.)

- Ami az én csoportomat illeti (ez jelentés volt a hadtest vezérkari főnökének, amelyhez beosztva volt), mi Orekszevszkin, Oszkinszkin, Verhnája-Golubáján keresztül mentünk vissza a tejgazdaságig és jelenleg, mindenesetre igen vékonyan felállított csoportokkal Lucsenszkij és Perepolni között állunk. Mindenekelőtt sürgős lőszerfeltöltésre van szükségem!

Unschlicht Vennekohlra pillantott és mert Vennekohl nem nyilatkozott, maga válaszolt: »Parancs szerint minden muníció készletünket, mivel elszállítható nem volt, levegőbe repítettük!

- De uraim! - tört ki Vilshofen. Csak most vette figyelmesebben szemügyre az arcokat. - Hát teljességgel elveszítették ezek a fejüket? - kérdezte magától, de aztán csak ennyit mondott: - Nekem 3,7 cm-es PAK-lövedékre, 5 cm-es hajítógránátra és gépfegyvermunícióra van szükségem.

Geest tábornok tanácsot tartott Ia-jával és Vilshofen PAK-[4] és gépfegyvermuníciót kapott. Elküldte kocsiját a lőszerkiadó-állomásra, felrakatta a muníciót, azután hadnagyával, Latiéval, hogy időt ne veszítsen, mindjárt továbbment.

De Geest tábornok egyéb intézkedést is tett. A törzsszázadból, az utánpótlási szolgálatból és feltöltve őket újra felszerelt szétugrasztottakkal a törzshöz beosztott századossal, von Hollwitzcal, rohamszázadot alakított és segítségül átküldte a másik oldalra.

Mikor az urak a segédtiszti szobában helyükről fölemelkedtek, az éjszaka már az ablak alatt állott. Vennekohl tábornok és Unschlicht alezredes a helység keleti szélének vették útjukat. Cönnernek és Damménak egy útjuk volt, így ugyanabban a kocsiban foglaltak helyet.

Pára. A levegőben lágy hó. Az utakon még egyre tömegével a katonák. A falu északi széle felé haladtak és tovább a parti úton. Jobboldalt gyümölcsfák szegélyezték az utat, az almafáknak még előző évben bemeszelt törzsei úgy maradoztak el, mint szürke kísértetek. Balra mocsársáv húzódott egészen a folyóig és a perepolniji hídig.

Elől nagy mozgalmasság volt - bádogcsörömpölés, főzőfazekak, étkezőedények, ásók csörömpölése, egy csapat vonult a híd felé, a von Hollwitz kapitánytól vezetett rohamszázad volt. Ebben a században meneteltek az egyik gyülekeztető parancsnokság által feltartóztatott katonák, a Celle melletti pusztáról való parasztfiú, az ostermiethingi, az ottakringi fiatalember, a durlachi könyvelő, a zwischenahni tanító, a leipzigi raktárnok, a két kölni, Schorsch ég Tünnes, Georg Ketteler, a remscheidi késes, Gnotke őrmester ég Gimpf.

A menetelő oszlop, mint füst maradt el Cönner és Damme kocsija mögött. Két kilométerre őrszemek álltak, hosszú szögesdrótkerítés húzódott itt. A szögesdrót mögött kupacokba összebújva feküdtek vagy álltak is az orosz foglyok, akiket ezen a napon telepítettek ki saját kezükkel ásott bunkereikből. A kocsi még továbbment egy darabon egész az elirányító iroda barakkjáig. Mikor itt megállt és Cönner meg Damme kiszállott és egy pillantást vetett körül a vigasztalan földekre, a Don felől detonáció hallatszott, az időnként a Perepolnij mellett levő hídra levágó tüzérségi tűz becsapódása.

- Na itt semmiesetre sem maradunk sokáig - gondolta Damme.

Viktor Huth főorvos egy, a Don túlsó partján levő pihenőotthonban feküdt. A harcvonal robajától távol a Golubája-völgy egy magános tanyáján lakott, felpillantott az őszi égre, látta, hegy nyomul előre a tél, elgondolkozott a háborúról és az útról, melyet eddig a háborúba befelé megtett. Természetesen nem mehetett mindig így tovább, tegnap a Njesegolon át, ma a Donon és a Volgán, holnap az Ural folyón, holnapután talán az Amudarján és az Induson keresztül és ő a maga egészségügyi századjával mindig mögöttük kocog, hashajtót adagol a legénységnek vagy a szükséghez képest dugítót és rüh ellen mitigált és tetű ellen cuprexet és beoltja őket himlő ellen, vérhas, tífusz és paratífusz ellen, megint összefoltozza őket és beírja szolgálatra alkalmasnak vagy előkészíti elszállításra a mögöttes részekbe vagy átadja lelkész kartársának, aki a maga módján készíti elő őket és aki frontszakaszról-frontszakaszra, mindig néhány kilométerrel tovább kelet felé, újabb erdei temetőket nyit és végül halottal és erdei, pusztai és sivatagi temetőinek növekvő számában rekordokat ér el. Nem, ez igazán nem mehet mindig így tovább és egyszer valahol törésnek kell bekövetkeznie. A fák nem nőnek az égig, erről már gondoskodnak. De a balvégzetet, a gáttörést, a katasztrófát, amelynek egyszer múlhatatlanul jönni kellett, nem várta ilyen hamar és élűiről várta, a front felől; hogy hátulról fog jönni, nyugat felől, azt nem tudta elképzelni. Most egyszerre azt a parancsot kapta, hogy jelentkezzék a hadosztályorvosnál a tábori kórházban Vertjaccsiban. Utazási alkalmatosságot nem bocsátottak rendelkezésére, a Golubája-országúton az sem állt módjában, hogy egy elhaladó LKW-ra feljuthasson. Személypoggyászának hátrahagyásával kellett az utat folytatnia és ő is egyike volt a szürke arcoknak a Don hídján keresztül nyomakodó emberpépben. A vertjaccsi tábori kórházban csak félnapot és egy éjszakát töltött. A következő napon beosztották egy Bäumler nevű törzsorvos egészségügyi századába és Bäumlerrel együtt indult útnak, hogy egy Vertjaccsitól délre fekvő motor- és traktorállomáson főkötözőhelyet rendezzen be. Mikor ebbe a tanyaházba megérkeztek, mindenesetre tömegével találtak már sebesülteket, de ezek, mint egy nappal ezelőtt Vertjaccsiban, a tábori kórház előtt, a kocsikon feküdtek és nem volt rá lehetőség, hogy kirakattassák őket. Az udvar és a színek túl voltak tömve csapatokkal és este lett, mire más parancs érkezett. A HV-t még hátrább kellett helyezni, mégpedig Dmitrevkától keletre egy a falutól elszakított zugba, név szerint Otorvanovkába.

A következő napon Bäumler törzsorvos, Huth főorvos, egy szanitéc törzsőrmester, altisztek és a személyzet, együtt vagy harminc ember, egy a Don-kanyarban szétszórt egészségügyi század maradványa, néhány lófogatú parasztszekéren tovább vonult. Az út lefelé vitt a peszkovatkai szorosba és a Peszkovatkából induló országúira. Nem egyedül voltak úton, ők csak egy kis csoport voltak a tovahömpölygő áradatban. Gyalogsági oszlopok, betegszállító gépkocsik, lőszeres járművek, málhavonatok, törzskarok, ellátási irodák, ruházati raktárak járművei, amelyeket Vertjaccsiból és Peszkovatkából ürítettek ki, vagy amelyek még messzebbről, már a Don-térségből úton voltak, és az egymásra torlódó oszlopok fölött alacsony, szürke ég húzódott tova, amely nedves havat szitált emberre, állatra és gépre. Bäumler és Huth gyalog meneteltek egyik kocsijuk mellett. Fáradtak voltak és ha bandukolás közben fölpillantottak, magasan megrakott gépkocsik, menetelő katonák lábai, nyakig sárral befröcskölt alakok, egyszer egy (valamelyik hadtesttörzshöz tartozó) tehéncsorda haladt el mellettük. Meneteltek tovább és elbóbiskoltak közben. Két álmatlan éjszaka volt mögöttük és hogy a következő napok erősen próbára fogják őket tenni, abban nem lehetett kétségük. Bäumler huszonkilenc éves volt, Huth harmincnégy. Bäumler a katonaorvosi akadémiát hallgatta s eredetileg katonaorvosi pályára lépett. Huth más vizeken evezett és csak a háborúban lett katonaorvos.

Bäumler a segédkötözőhely berendezésére gondolt, a Donon át megmentett gyér leltárra, a csekély mennyiségű gyógyszerre, a számbelileg lesorvadt személyzetre (hat orvos, két fogorvos, egy számvevő, egy gyógyszerész, százhatvanöt főnyi legénység volt az előző személyzet), amivel most ki kellett jönnie. Nos, majd csak berendezkednek, keresztülrágják magukat valahogy.

Huth nem gondolt az előttük álló munkára, hagyta, hogy gondolatai szabadon kalandozzanak. A Donon tehát átkeltek és most nyilvánvalóan a Volga felé tartottak. Rendkívüli utak ezek, amelyeken most jár, ha ez az út valamivel másképpen fest is, mint aminőt csak egy nappal előbb elképzelhetett volna. Ez járt a fejében, amint ott lépkedett és a hótól nyirkos hideg levegőt beszívta. Csodálatos utak! Es az a tábornok tegnap, vagy talán már tegnapelőtt volt: Ezt mégsem lehet így emberekkel és mért nem viszik ki őket? Természetes, tulajdonképp csakugyan nem lehet! És mégis ezt csinálják. És ha valaki haslövéssel fekszik ott és másfélórás műtétre volna szükség, akkor megteszi egy hevenyészett kötés is a belövés helyére, ez csak két percig tart s ezzel a dolog el van intézve és kész. Egyszer s mindenkorra kész. Tulajdonképpen nem lehetne és mégis megteszi az ember, mert ellenkező esetben húsz vagy harminc sebesültnek vagy amennyi éppen ott van, másfél óráig kellene várnia és egynéhány közülük éppen úgy megsinylené, mint az a haslövéses. Az ember tehát azt teszi, azt próbálja, amit lehet és arról gondoskodik, hogy legalább mindig így menjen tovább. Csodálatos utak, most hát a Peszkovatkából Dmitrevkába vagy Otrovanovkába vezető országúton járnak. És Lucia is, különös utakon jár Lucia is Berlinben, nos hát az NSDAP[5] nőcsoportjának tagja és ilyeneket ír, hogy Afrika földrajzilag és éghajlatikig Európához tartozik és azonkívül is vannak a leveleiben efféle kifejezések: kulcsállás, erőtér, nevelőnő Amerikában, minden férfi egy erőd stb. még csak ez hiányzik: A zsidóság az oka. Na de ez mégsem megy akkor, ha valakinek zsidó az apja. Szerencse, hogy törvénytelen gyermek és a papírjaiban semmi sincs az eredetéről. Most végül mégis ír dohányhiányról, a német szójababról és a drága szárnyasárakról, az eldugott áruról és a virágzó feketepiacról, így aztán (akár egy OKW-jelentés) mégis változatos és rugalmas maradt és mozgékony is. Igen, azok szép idők voltak, mikor még födél alatt, Lucia sajátkezűleg készített préselt fabútorai közt lakott és este egy játszma dominóval vetették ki, kinek kell reggel előbb felkelni és lemenni, hogy a reggelit felhozza. Azok még szép idők voltak és ha Hitler nem jön és a zsidókat ki nem löki a tantermekből és a klinikákról és így a vizsgákon (mert orvosokra sürgős szükség volt) még erőszakkal sem lehetett többé elbukni, talán még ma sem tette volna le az első szigorlatát és abban az esetben, ha hazulról továbbra is megjött volna a pénzutalvány, még mindig így mehetett volna tovább.