Louisa May Alcott’s Christmas treasury

Szöveg: Louisa May Alcott

Copyright text © Louisa May Alcott

Hungarian Translation © Lukács Laura

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének a tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4-8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Lukács Laura

Borítótervező: Magyari-Ésik Zsófia

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-302-2

Karácsony a kórházban

– Boldog karácsonyt!

– Boldog karácsonyt, és még sok hasonlót Miss Hale-nek! – visszhangozták a betegek mindenfelől, amikor a szürke decemberi hajnalon Miss Hale belépett a kórterembe. Nem csoda, hogy melegen köszöntötték; felderültek a sovány arcok, boldogan csillogtak a szemek, mindenki jobban örültek ennek a kis fénypontnak, mint a napfelkeltének: ébredéskor ugyanis észrevették, hogy egy nyájas kéz az éjszaka leple alatt odakészített mindegyikük ágya mellé egy kis ajándékot. Az ajándékozó gondosan megválasztotta és személyre szabta szerény kis ajándékait − tudta, hogyan lehet a kórházban is kellemessé varázsolni a vidám ünnepet, szeretettel emlékeztetve betegeit a karácsonyi tanításra: legyen békesség a földön és jóakarat az emberi szívekben.

– Finomabb ajándékot nem is kaphattam vóna, Miss! Egy hete sóvárgok utána, de aszittem, hiába! – lelkesedett egy szegény ember, és olyan elégedetten szemlélt egy mutatós szőlőfürtöt, mintha óriási kincset talált volna.

– Szívből köszönöm a papírt meg az írószert, kisasszony. Már nagyon nehezemre esett folyton kölcsönkérni, csak hát nem vót levélre való – hálálkodott egy másik beteg, s már szinte látta, hogyan írja tele a szép tiszta lapokat a családjának.

– Finom puha és nagyon csinos, de amilyen fürge a lábam, nem hiszem, hogy lesz módom elhordani… járni is alig bírok… − suttogta egy lázas beteg, és bánatosan nézte dagadt lábfejét a nyilvánvalóan külön neki készített, rózsamintával ékes szövetpapucsban. – A virágkosaramat meg kérem, akassza föl a középső lámpára, onnan az összes fiú láthatja. Túl szép ahhoz, hogy csak én gyönyörködjek benne.

– De akkor épp maga nem látja, Joe, márpedig maga jobban szereti az ilyesmit, mint a többiek − érvelt Miss Hale, miközben nemcsak a kosárka fülét fogta meg, hanem kedvenc betege, egy gyors lefolyású tüdővészben szenvedő, húszéves fiú kezét is.

– Éppen azért tudok megválni tőle egy időre, mert a virágillatot továbbra is érzem, a fiúknak meg jólesik, ha látják. Vegyen ki egy virágot, azt, amelyik a legjobban tetszik a kisasszonynak, azt majd megtartom, a többit meg akassza a lámpára, hadd legyen ott ezentúl.

Miss Hale egy szál rezedát választott, és a fiú mosolyogva vette magához az illatos ágacskát; találó választás volt a rezeda, amely éppen őrá, a szerény és tapintatos Miss Hale-re és szomorú színű köpenyére emlékeztette őt. Amilyen hálatelt szívvel gondoltak Miss Hale-re a betegei, olyan üdítőnek érezte a rezeda illatát a magányos fiú, aki csak akkor ismerte meg a női gyengédséget és törődést, amikor kórházba került. És valóra vált a jóslata: a virágok látványa tényleg jót tett a fiúknak; szívesen néztek a virágkosár felé, és többé-kevésbé mindannyian érezték magukon a virágillat jótékony hatását. A jókedvű Bennek gondja volt rá, hogy friss víz kerüljön a kosárban rejtőző edénybe, a mogorva Sam pedig abbahagyta a zsörtölődést, valahányszor pillantása megpihent a muskátlin – ez ugyanis nagyon hasonlított arra a muskátlira, amely kedvesének ablakában virított, amikor egy hosszú évvel korábban elbúcsúzott tőle.

– Minthogy ilyen vidám napunk van, lássunk mindjárt hozzá, és örüljünk neki! Ben, nyissa ki az ablakokat, Barney, szaladjon el a reggeliért, amíg én arcot mosok, és ágyneműt váltok a többieknek.

Azzal a kis hölgy belevetette magát a munkába, és olyan bámulatos energiával sürgött-forgott, hogy negyedóra múlva mind a harminc férfinak tisztán ragyogott keze-arca, és amennyire állapotuk engedte, jó étvággyal reggeliztek. Eközben fölkelt a nap: nagyobbnak, fényesebbnek, vidámabbnak tetszett a szokásosnál, de hát ez már csak így szokott lenni karácsonykor. Egyetlen hópehely sem hűtötte a levegőt, mely oly lágyan fújdogált befelé, mintha maga a tél is megenyhült volna, hogy a legbarátságosabb modorában üdvözölje a „fiúkat”, és valóságos illatünnep járta át a házat – hol az ínycsiklandó pulykasült, hol a mandulás gyümölcskosárkák, hol meg az osztriga illata áradt szét a kórtermekben; készült a karácsonyi ebéd. A reggeli után sebkötözés következett, majd a betegek megkapták az aznapi útmutatást, és túlestek annyi kellemetlenségen, amennyin csak áteshettek, majd kezdődhetett a nap szórakoztatóbb része. Másoknak, máshol nem lett volna esemény egy ilyen csöndesen töltött délelőtt, ám a teremben raboskodó elcsigázott betegek valósággal izgalomban égtek. Joe kivételével egyikük sem szenvedett súlyos betegségben, de mert gyengék voltak, honvágy és unalom gyötörte őket, a legkisebb tréfán is hálás szívvel nevettek.

Bejött Ben, aki ki sem látszott a karjában cipelt rengeteg hemlokfenyő- és magyalág alól. Akik föl tudtak kelni, hogy segítsenek, azok segítettek is, így Miss Hale irányításával nemsokára zöld ágak díszítették az ágytámlákat, a lámpákat, a kandallópárkányt, a végső hatást pedig egy-egy koronás kereszt adta meg a kórterem két végében. Nagy igyekezet, sok ügyetlenkedés és gyakran felcsattanó nevetés közepette folyt a csinosító munka, mert a sebesülésükből lábadozó férfiak köztudomásúan jó kedélyűek. Amikor „Mills papa” – ezt a tiszteletlen nevet kapta az egyik nagyon is tiszteletre méltó önkéntes – tudálékosan előadta, mi a különbség a lucfenyő, a bürökillatú hemlokfenyő és a tűnyalábos fenyő között, áhítatosan hallgatták, miközben alighanem mindegyiküknek eszébe jutott egy gyerekkori erdő, ahol kisvadra vadászott a tilosban, gyantát gyűjtött{1}, vagy madárfészek után kutatott. Aztán a csöndes Hayward lepte meg a társaságot azzal, hogy roppant tehetséges mesélőnek bizonyult: története „egy nagyszerű öregúrról” szólt, aki – miután kiürített egy bürökfőzettel teli méregpoharat – hősként halt meg. S a többiek, míg hallgatták, a maguk szívből jövő, ízes nyelvén dicsérték a halhatatlan pogány gondolkodót, kézről kézre adva az emlékezetes bürökkel rokonított hemlokfenyő-gallyacskákat. A kíváncsibbak a tűleveleket megnyomkodva beleszagoltak – s beleborzongtak – a különös illatba, mintegy elképzelve maguknak, mit élhetett át halála előtt Szókratész. Majd Barney, a színes bőrű beteg mutatványa következett: egyetlen ingatag szög megtartó erejében bízva nagy zöld kompozíciót helyezett el az ajtó fölött, majd a székről leszállva büszkén szemügyre vette a művét:

– Idesüssenek az urak, emmán döfi, nem igaz? – rikkantotta, ám ebben a pillanatban a nyakába zuhant az egész. Lett is nagy kiabálás, csak Tüdő Ted, aki tüdőgyulladásban elveszítette a hangját, nem kiabált; annál izgatottabban kalimpált a lábával. Barney elkeseredetten a földre dobta a kalapácsát, aztán maga is a földre rogyott. Miss Hale azonban fölmászott a székre, határozott mozdulatokkal visszakalapálta a csalárd szöget, majd zsineggel varázslatos módon rögzítette az ágakat, amit a betegek hatalmas tapssal jutalmaztak. Amikor a házsártos Bangs doktor benézett, mert nem tudta mire vélni a ricsajt, a rettenthetetlen kis hölgy nemcsak magyarázattal szolgált, hanem egy kis magyalágat is merészen a gomblyukába tűzött, és boldog karácsonyt kívánt hozzá, s mindezt olyan mosolygós arccal, hogy a morcos öreg doktor, attól félve, hogy rögvest elérzékenyül, szinte kirohant, miközben azt dörmögte, hogy szemfényvesztés az egész karácsony, és mekkora öröm lesz neki másnap reggel harminc hánytatót fölírni – hanem ezt már méltatlankodó, tiltakozó hangok kísérték. Amikor pedig mindennel elkészültek, Joe kijelentette:

– Aszondom, nagy stílbe ünnepeljük a karácsonyt! Ollyan szép ződ minden, mintha bizony egy lugasba’ üldögélnék! – És ezzel mindenki egyetértett.

Ahogy Miss Hale körülnézett, hogy megszemlélje munkája eredményét, megakadt a pillantása Sam arcán − borús volt, mint egy viharfelhő. Sam azonnal elkapta a tekintetét, rávetette magát az ágyára és elfordult, de a kisasszony nem hagyta annyiban: odament hozzá, gyöngéden megfogta a vállát – Sam ugyanis hátat fordított neki −, átkukucskált fölötte, és rendíthetetlenül kedvesen azt kérdezte:

– Mi baj, Sam? Szeretném, ha ma mindenkinek jó kedve lenne a kórtermemben.

– Nem jött meg a csomagom… két-három napja meg kellett volna. Megígérték, akkor mér’ nem kűdik? – dörmögte Medve őrnagy.

– Ilyenkor mindenkinek nagyon sok a dolga, hisz tudja, de ha megígérték, biztosan megkapja. Legyen türelmes.

– Elfogyott a türelmem a csigalassú emberekhez! Bezzeg, ha meglenne a rangjelzésem, egykettőre megkapnám. De mert nincs meg, lefogadom, állott lesz az ennivaló, mire ideér! A híre is öreg, úgyhogy már nem is érdekel!

– Meglátom, mit tehetek. Talán mielőtt elkezdődik az ebéd előtti sürgés-forgás, valaki el tud szaladni érte.

– Itt soha senki nem ér rá semmire, mindenkinek csak a szája jár. A kisasszonynak se fog sikerülni, meglássa. Ez az én szerencsém, ne is izgassa magát a kisasszony.

Miss Hale nem „izgatta magát”, hanem dolgozott, és nemsokára kerített is egy küldöncöt, akit a megfelelő összeg, igazolvány és útmutatás birtokában elküldhetett, hogy vadássza le a hiányzó karácsonyi csomagot. Aztán körülnézett, mi legyen a következő teendő – nem mintha keresnie kellett volna, inkább csak azt kellett eldöntenie, hogy a sok közül melyik a legsürgősebb.

– Ejnye, Turner, miért sír már megint? Most mi a baj? A feje kótyagos, vagy a lába nehéz?

– A csontjaim, kisasszony! Nagyon fájnak, sehogy se esik kényelmes fekvés, és olyan fáradt vagyok, hogy azt kívánom, bárcsak meghalhatnék, és megszabadulhatnék ebből a nyomorúságból – zokogta az egykor erős, jó kedélyű fiatalember szomorú árnyéka, miközben egy gyöngéd kéz letörölte a könnyeit, és finoman megmasszírozta fáradt vállát.

– Ne kívánjon ilyet, Turner, a legrosszabbon már túl van, csak vissza kell nyernie az erejét. Próbáljon felülni kicsit, itt az ideje, meglátja, más testhelyzetben gyönyörűen enyhülnek majd a fájdalmai, és ez a „szörnyű ágy”, ahogy maga hívja, kényelmes lesz, amikor visszafekszik.

– Nem bírok, kisasszony, nem bír el a lábam, és próbálkozni sincs erőm.

– De nem is lesz, ha soha nem próbálja. Ne törődjön most a lábával, Ben majd odaviszi. A kandalló mellé készítettem a főnővér hintaszékét, ott majd kellemesen elüldögél. Karácsony van, ünnepelje azzal, hogy úrrá lesz a gyógyulását hátráltató csüggedésen, és bebizonyítja, hogy a betegség nem törte meg magában a férfit!

– Pedig megtörte, sose leszek az, aki vótam! Fekhetek itt akár tavaszig is, mert ha felkelek, akkor sem lesz semmi hasznom!

Sam morgott, Turner pedig siránkozott, és ez a két betegtípus szinte minden kórteremben megtalálható. Miss Hale azonban tudta, mennyit szenvedtek mind a ketten, míg az egyikből megkeseredett, a másikból magatehetetlen ember lett, ezért türelmesen bánt velük, remélve, hogy igenis tehet a fölépülésükért. És most, ahogy Turner borúlátó siráma elhangzott, eszébe jutott valami, amiről a reggeli sietségben egészen megfeledkezett.

– Elárulom, van még egy ajándékom a maga számára. A doktor úr azt tanácsolta, még ne adjam oda, megárthat magának az izgalom, de én éppen fordítva gondolom: remélem, egy kis izgalom jót tesz. Feledteti a rosszat, és ráébreszti, mennyi minden jó van az életében, amiért hálás lehet, aminek érdemes örülnie.

– Jó? Az én életembe’, kisasszony? Nem látok semmi jót.

– Még most sem? – kérdezte Miss Hale, és előhúzott egy levelet a zsebéből. Turner fásult arca fölragyogott egy pillanatra, de ahogy átvette, mindjárt el is komorult.

– A feleségem írta – mondta bosszúsan. – Szeretem, ha ír, de annyit panaszkodik és búslakodik miattam, hogy inkább árt a levele, mint használ.

– Ebben nem panaszkodik, nem búslakodik. Hiszen boldog, és maga is az lesz, ha elolvassa!

– Nem értem, mi oka lenne… csak nem azt akarja mondani, hogy…?

– De igen! – tapsolt nevetve a kis teremtés, olyan ragadós jókedvvel, hogy a Búsképű Lovag, hetek óta most először, megengedett magának egy széles mosolyt. – Hát nem örömöt és hálát érez az ember, amikor gyönyörű kislánya születik?

– Hurrá! De várjunk csak… egy pillanat… mindjárt jövök.

E meglepően jókedvű megjegyzés után Turner a levéllel együtt eltűnt a takaró alatt. Hogy olvasott, nevetett vagy sírt ágyneműbarlangja magányában, nem tudható, bár a nővérke gyanította, hogy mindhármat, mert amikor újra előbukkant, úgy festett, mint aki a rövid távollét alatt lemerült „gondjainak tengerébe”, és felhozta belőle a régi énjét.

– Milyen nevet adjak neki? – tette föl a kérdést, de olyan élénken, hogy társai megijedtek, hátha ismét félrebeszél.

– Hogy hívják a feleségét? – kérdezte Miss Hale, boldogan, hogy ilyen egyszerű dolgokról beszélhet; meg volt győződve az egyszerű dolgok üdvös hatásáról.

– Ann a neve, de az egyikünknek sem tetszik. Én csak azt kötöttem ki, hogy ha fiam lesz, az én nevemet kapja, vagyis George legyen, de kislyányra nem készűtem.

Ennek ellenére szemlátomást nem bántotta, hogy elmaradt a várva várt fiú, és a kislányára is feltétel nélkül büszke volt.

– És ha Georgiana lenne? Benne van mindkét szülő neve, de önmagában is szép.

– Nagyszerű ötlet, életemben nem hallottam jobbat! – kiáltott fel Turner, és izgalmában felült, sőt kihúzta magát, vagyis olyat tett, amit fél órával korábban lehetetlennek tartott. − Georgiana Butterfield Turner, pompás név, és becézhetjük Georgie-nak. Ann-nek is tetszeni fog. Isten áldása legyen mindkettőjükön! Bárcsak otthon lehetnék! – Azzal kétségbeesetten visszahanyatlott az ágyra.

– Hamarosan otthon lehet, ha úgy akarja. Szedje össze magát, és irány haza! Kezdjen hozzá máris, igya meg az erőlevesét, és üldögéljen egy kicsit, ha már ilyen jó hírt kapott.

– Parancsára, nővér, máris vigyázzba ülök! – És búval bélelt betegünk az egész kórterem ámulatára szívből jövő kis kacajt hallatott.

Legurította az utált erőlevest, majd nagyokat nyögve, kuncogva, dülöngélve, s közben első, utolsó és egyetlen viccét ismételgetve feltápászkodott. De mire szürke flanelköntösébe bújva kényelmesen elhelyezkedett a nagy hintaszékben, és új papucsát felavatva melengetni kezdte a lábát a kandallónál, már meg is feledkezett a csontjairól, és átadva magát az önfeledt ringatózásnak, bámulatosan jól érezte magát − bár, tegyük hozzá, feltűnően emlékeztetett egy nyílt tűzön piruló kötözött csirkére. Nevetni való, de megható is volt, ahogy még erőtlenül hangsúlyozni próbálta önnön fontosságát, miközben túlcsordult a lelkében a szülői beteljesedés boldogsága – hát persze, hogy nem tudta magában tartani az örömteli hírt. Egy kórházi osztály rendszerint kis köztársaság, amelyet szépen eligazgat a szánalom, a türelem és a közös szenvedést enyhítő kölcsönös együttérzés. Turner nem tartozott a kórterem kedvencei közé, mégis nem egy jóérzésű társa elérzékenyült, amikor azt látta, hogy az apai büszkeség átrajzolja a búskomornak ismert arcot, és a panaszosan reszketeg hang meleg tónusúvá lágyul, miközben halkan kimondja: „Ez meg itt az én kis Georgie-m, úgy bizony.”

– Most már menni fog neki, Miss Hale. Erre volt szüksége, egy-két hét, és elhagyja a kórházat.

Ezt Big Ben jegyezte meg örömtől ragyogó arccal, és Big Ben megérdemli a dicséretet, ha már ő maga nem szokott a kiválóságával dicsekedni. Egykori ápoltból lett kórházi segéd, és olyan kiválóan végezte a munkáját, hogy a személyzet joggal tekinthette példaképnek. Türelmes volt, erős és gyöngéd, mint akinek sikerült egyesítenie magában a legjobb férfi és legjobb női tulajdonságokat: ösztönösen tudta, hogyan lágyítsa meg bárkinek a szívét, s hogy mi a legjobb segítség a beteg testnek, a szomorú léleknek. Aki látta őt ácsorogni az előcsarnokban, ha épp engedélyezett magának egy rövid pihenőt, nem képzelte volna bele ezeket az erényeket. Jól megtermett, izmos ember volt, piros inget, bakancsa szárába gyűrt kék nadrágot, öreg sapkát viselt, mindig felhajtott ellenzővel, bozontos szakállú, szabdalt arcán pedig rendszerint nagy-nagy nyugalom és jóindulat honolt, bár szemének huncut csillogása azért elárulta, hogy néha irgalmatlanul vicces tud lenni − annyira, hogy a fiúk hahotázva fogták az oldalukat. A felületes szemlélő „jólelkű, nagydarab fickónak” írta volna le leginkább, de aki látta, mi mindent csinál a kórházban, az tudta, milyen nagy tévedés őt így megítélni.

Elődjével ellentétben – aki minden étkezésnél bőségesen szedett magának, majd szenvtelenül kiporciózta a maradékot a többieknek, és a legelesettebb is kénytelen volt egyedül megbirkózni az evés feladatával, vagy megvárni, amíg a gondnok befejezi az evést, és bezárkózik a kamrájába további ételes gyógykezelés céljából − Ben sokszor semmit sem hagyott magának, vagy jókedvűen elfogyasztotta a hideg ételmaradékot, miután mindenki mást kiszolgáltak. Türelmesen etette a gyengéket, kezét-lábát kölcsönadta a megnyomorítottaknak, s mindezt olyan jó kedéllyel tette, hogy – mint az egyik beteg fogalmazott – „ízletesebb az étel, ha Ben tálalja”. Ha valakinek jártányi ereje sem volt, Ben erős karjába kapta, s vitte, ahová kell, aki pedig sebészkés alá került, számíthatott Ben határozott, mégis gyöngéd erejére a kínok közepette. És ha valakit a honvágy gyötört, Ben levelet írt helyette, amelyben nagy, érzelmes tintapacák voltak, a szeretetteljes és fontos szavak pedig alá voltak húzva.

Nem egy szegény ördög Ben szánakozó tekintetéből olvasta ki a sorsát, hogy aztán az ő széles mellkasán, ezen a csöndes párnán lehelje ki a lelkét. Amikor elvégeztetett, Ben felsóhajtott − bánata őszinte volt −, és nagy kezével finoman lezárta a fáradt szemeket, hogy felkészítse ezt a bajtársat is az utolsó seregszemlére. A háború sok Bent terem, mert ugyanaz az együttérzés, amely bátorságot ad az asszonyoknak, a férfiakat meglágyítja a szeretet erejével, és így − az erő és az együttérzés rejtett tartalékainak megnyílásával – lesz nőiesebb az egyik, férfiasabb a másik.

Délben már mindenki csak az ebédre tudott gondolni a 3-as kórteremben. Ínycsiklandó illatok szálltak föl a konyhából, keresztül-kasul bejárva az épületet, így valahányszor nyílt az ajtó, az emberek mohón beleszippantottak a levegőbe. Erről a karácsonyi ebédről egyébként már rengeteg szó esett, bizonyos jótékonykodó és hazafias érzelmű személyek ugyanis arra vállalkoztak, hogy minden washingtoni kórházat ellátnak a patinás ünnephez méltó és szükséges élelmiszerrel. Ám hiba csúszhatott a főhadiszállásra küldött jegyzékbe, vagy valaki megbocsáthatatlanul semmibe vett egy parancsot, esetleg előre megfontolt lopás történt – mindenesetre a várva várt kórházi lakoma meghiúsult. A szomorú ügyletet a legnagyobb titokzatosság övezte, így soha nem derült ki, a fenti okok melyike játszott benne főszerepet. A csalódás mértékét enyhítette valamelyest, hogy apránként mindenki megsejtette: nem úgy lesz, mint hitték. Barney alig tartózkodott a kórteremben, valószínűleg a szakácsokat noszogatta; a segédek arra készültek, hogy miután letudták a betegeket, együtt ebédelnek. Leghőbb vágyuk volt tehát, hogy az utóbbiak étkezését felgyorsítsák. Barney olykor megjelent az ajtóban, felhevülten és kifulladva kedélyborzoló bejelentést tett, majd eltűnt – megnövekedett étvágyat, türelmetlenséget és várakozást hagyva maga után.

Az ebéd egy órára volt kitűzve. Barney fél egykor bejelentette:

– Zőccség, az nincs, csak tök meg krumpli.

Ezt nagy felzúdulás követte, és a hússzegény étrendre fogott betegek némelyike melegebb éghajlatra küldte az épp trópusi forróságot élvező, tökéletlen szakácsot. Háromnegyed egy előtt öt perccel Barney tovább fokozta az izgalmat:

– A pudingba’ se lesz ám mazsola – suttogta baljósan.

– Vágj hozzá egy párnát, és csukd be az ajtót, Ben! – ordította egy feldühödött beteg, míg azok, akik nem voltak annyira oda a pudingért, egykedvűen fogadták a hírt. Háromnegyed egykor Barney még elkeserítőbb hírrel állított be:

– Ennek a kórteremnek csak két pulyka jár, azok is véznák.

Azonnal nyugtalanság ült ki az arcokra, és bonyolult számítások indultak meg, hogy mennyi jut egy személyre a két pulykából, ha harminc felé kell osztani. Egyesek jóindulatúan figyelmeztették a leginkább legyengült betegeket, hogy ha esznek egyáltalán a húsból, ne vigyék túlzásba, mert még visszaesnek. Aztán még egyszer, tíz perccel egy előtt visszatért a vészmadár:

– A gyümölcskosárkáknak ippeg csak a fele gyütt meg, uraim − károgta Barney a kulcslyukon keresztül.

Már csak ez hiányzott! Hiszen a férfiak különösen szeretik a süteményeket, és a gyümölcsös-mandulás kosárka feltétlenül utolsó mentsvárnak számított – valami olyasminek, amibe akkor is lehet kapaszkodni, amikor minden remény elvész. Még Ben is megdöbbent; nem mintha többre számított volna, mint a finomság illatára és némi maradékra, de ő is beleélte magát a karácsonyi ebédbe: remélte, hogy becsületére válik a kórháznak, az otthonuktól távol ünneplő betegek emlékezetében pedig megmarad pazar lakomának, s mindannak, ami a legszegényebbek körében is ünnepivé teszi a napot. Ezzel szemben Turner láthatóan bosszankodott, Sam halkan káromkodott, Hayward sóhajtozott, Joe azt kívánta, bárcsak már túl lennének az egészen, a többiek pedig felemelőnek nem nevezhető szabadszájúsággal adtak hangot érzelmeiknek. Ebben a pillanatban lépett be Miss Hale egyik kezében nagy kosár almával és naranccsal, a másikban pedig mulatságra invitáló palackokkal.

– Itt a desszertünk, fiúk! Egy jószívű barátnőnknek eszébe jutottunk, ezért az ő egészségére is koccintani fogunk a saját ribizliborával.

Bátortalan mosoly jelent meg az arcokon, és a derűlátók keblében feléledt a remény. Ben fürgén kiürítette a kosarat, Miss Hale pedig odasúgta Joe-nak:

– Tudom, szívesen kivonná magát az elkövetkező óra zűrzavarából, hogy egy kis friss levegőt szívjon, és csöndben megebédeljen Mrs. Burtonnél, eltaláltam?

– El, nővérke! A lárma, a szagok, a nagy nyugtalanság és izgalom… a puszta gondolattól is rosszul vagyok! De hogyan mehetnék? A múltkor az a rettenetes mentőkocsi úgy összerázott, majd belehaltam, és most gyengébb vagyok.

– Drága gyermekem, eszembe se jut még egyszer megpróbálkozni a mentőkocsikkal, amíg olyanok nem lesznek, hogy elesettek és sebesültek is kényelmesen utazhassanak bennük. Mrs. Burton hintója és ő maga a kapunál várja, nincs más dolga tehát, mint hagyni, hogy bebugyoláljam, aztán Ben kiviszi, és már mehet is.

Joe megkönnyebbült sóhajjal vetette alá magát mindkét eljárásnak, és Miss Hale, ahogy ápoltja sugárzó arcát nézte a lassan tovagördülő kocsiban, úgy érezte, megérte a csöndben meghozott áldozat: Mrs. Burton ugyanis őt, és nem Joe-t akarta elvinni magához ebédre.

– Most pedig segítsen a lehető legünnepibben tálalni ezt a szerencsétlen ebédet – súgta Bennek Miss Hale. – Több szempontból is áldás, hogy betegeink nincsenek kitéve egy bőségesebb étkezés kísértéseinek, de erről hallgasson. Próbálja meg örömtelivé tenni számukra az étkezést, ehhez maga ért itt a legjobban.

– Igyekszem, Miss Hale, de én sem vagyok kevésbé csalódott, mert némelyik beteg olyan, mint a gyerek; már egy hete készülnek a mai napra, nehéz lesz lemondaniuk az álomebédről.

Ha Ben régimódi pátriárka, és a harminc beteg mind az ő fia, akkor sem beszélhetett volna több atyai együttérzéssel, akkor sem láthatott volna buzgóbban munkához. Összetolta a kis asztalokat a terem közepére, aztán, míg Miss Hale csinosan megterített, elment a díszebédért. Ben már jött is a tálcával, amelyen a két fiatal szárnyas és a köret foglalt helyet, Barney pedig a tejeslábasban gőzölt karácsonyi pudingot hozta, valamint hat nagyon kicsi gyümölcskosarat, leírhatatlan arckifejezéssel. Ahogy a menet közeledett, Miss Hale katonásan lépdelt hozzá, majd elrendezte az ennivalót, méghozzá olyan mutatósan – a piros-sárga gyümölcsöt szépen középre tornyozva −, hogy valóban úgy nézett ki, mint egy igazi díszebéd.

– Íme a bőség! Íme az évszak nyalánkságai! – kiáltott föl Ben, és kissé hátralépve olyan megelégedéssel szemlélte az asztalt, mintha legalábbis a lordmajor lakomája díszelegne rajta.

– Akkó’ hadd lássunk neki hamar annak, ami van – morogta Sam.

– Fiúk – folytatta Ben, miközben elkezdte fölvágni a pulykát −, ezeket a nemes madarakat a haza védelmezőinek áldozták föl, annyi jut belőlük, amennyi, és amikor elfogynak, levessel vagy sonkával pótolhatjuk őket, tekintve, hogy az osztrigából váratlanul kifogytunk. Szavazzatok: mindkettőből van ezen a szép napon, csak egy szavatokba kerül, és itt terem.

– Sonkát, sonkát! – hallatszott mindenfelől. Levest mindennap kaptak, ezért azt megvetették, de a sonka ritkaság volt, amelyet érdemeik megfelelő elismerésének és hibáik hallgatólagos elfogadásának tekintettek.

A „nemes madarak” az utolsó falatig elfogytak, derekasan támogatva egymást a mártíromságban. A puding a vágyottnál kevésbé volt gyümölcsös, de némi fantáziával mazsolának lehetett képzelni a benne lévő kérges kis dudorokat. A gyümölcskosárkák kicsik voltak, de a nevetéstől édesebb lett a fejenként egyfalatnyi adag; amikor ugyanis Miss Hale felszólította Bent, hogy vágja föl őket, ő tanácstalan arckifejezést öltött, és kacagtató hangnemben azt kérdezte:

– Nem szeretnék ostobának mutatkozni, hölgyem, de amikor „gyümölcskosarat” mond, ugye ezekre a morzsákra gondol? Én inkább „aprósüteménynek” hívnám fényűző lakománk harmadik fogását. Mindjárt meg is kóstoljuk, remélve, hogy étvágyunk megfelel a méretének.

Óvatosan harminc részre osztotta a hat gyümölcskosarat, egy-egy nagy, tiszta tányér közepére helyezve a parányi szeleteket, majd egy temetkezési vállalkozó ünnepélyességével nyújtotta át kinek-kinek az adagot. Sokuk jókedvét visszaadta az ebéd, amelynek kétségkívül fénypontja volt a desszert. Innentől fogva semmi sem ronthatta el a jó hangulatot. Ribizliborral ittak egymás egészségére, almák és narancsok röpködtek egy rögtönzött labdajáték szabályai szerint, Miss Hale elénekelt egy karácsonyi éneket, Ben pedig bohókás óriásként szökdécselve szedte le az asztalt. E műsorszám egyik fordulójában odaintett a nővérnek, hogy kövesse, majd átadott neki egy mindenféle jóval – sokkal jobbal, mint ami eddig elé került – megrakott tányért.

– A főnővér küldi, kisasszony. Jöjjön be, és egye meg, amíg meleg. Az ebédlőben mindjárt végeznek, és ott már fele ilyen jót se kapna − mondta Ben a saját kis mosókonyhájába kalauzolva a nővért, és egy napfényes ablak mellett mutatott neki helyet.

– Biztos, hogy nekem, és nem magának szánták ezt, Ben?

– Hát persze, hogy biztos! Nem is bírnám, mivel épp most ettem itt magam degeszre.

– Nem látom nyomát, hogy degeszre ette volna magát – válaszolta Miss Hale, és körülnézett a rendes kis mosókonyhában.

– Hát persze hogy nem látja, mivel elmosogattam evés után. De ha nemsokára rohamot kapok, legalább tudni fogja, mér’ van – mondta Ben, és megpróbált úgy festeni, persze sikertelenül, mint aki betegesen sokat evett.

– Ilyen kedves füllentések bocsánatos bűnnek számítanak, úgyhogy megeszem az ebédjét, Ben. Mert máskülönben inkább kidobná az ablakon, csak hogy bebizonyítsa: rá se bír nézni, igaz-e?

– Igaz, kisasszony, bizony azt tenném. De ahogy elnézem Barney-t, őbelé se férne több. – Ben nagyon megkönnyebbültnek látszott, miközben az utolsó ónvillát is eltörölte, és fölakasztotta száradni a konyharuhát.

Általános pihenőidő követte az ebéd izgalmait, de három óra tájban már megjött az emberek kedve egy kis szórakozáshoz, amiről végül Sam csomagja gondoskodott. Sam aludt, amikor meghozták a ládát, és csöndben letették az ágya mellé meglepetésnek. A küldemény érkezése azért számított nagy eseménynek, mert a szerencsés címzett általában megosztozott a benne lévő finomságokon a többiekkel, márpedig a második legjobb dolog mások hazaijából részesülni – mindjárt az első után, amikor is mi magunk kapjuk a csomagot. Ez a láda szokatlanul nagy volt, és a betegek türelmetlenül várták a felnyitását, bár Sam rendkívüli mogorvasága miatt nem engedélyeztek maguknak különösebb reményeket. Aztán Sam felébredt, és azonnal a ládára esett a pillantása, amelyen nagy fekete betűkkel terpeszkedett a neve. Mintha csak álma folytatását élné meg, egy pillanatig bambán meredt rá, aztán megdörzsölte a szemét, és felült az ágyban.

– Né má’! Hisz ez az enyim! – rikkantotta.

– Ki mondta, hogy nem lesz meg a csomagja? Ki volt még egy sáskánál is kishitűbb? És ki nem érdemel félig-meddig se csomagot, mivel annyit morog, mint a bolhás kutya? – Ben, míg a felügyelőre várt (az ő dolga volt felügyelni az efféle küldemények felnyitását, nehogy a benne lévő esetleges csempészáru kárt tegyen a címzettben vagy a társaiban), mindegyik kérdését azzal nyomatékosította, hogy kalapácsával megdöngette a láda tetejét.

– Ugye millyen szép nagy? Üsd le a tetejét, nem köll itt várni senkire-semmire! − kiáltotta Sam, és ágyából kipattanva türelmetlenül dobolni kezdett a láda fedelén.

Bejött a felügyelő, leemelték a fedelet, és feltárult a tarkabarka, kaotikus belső: alma, zokni, fánk, papír, savanyúság, fényképek, zsebkendő, gyümölcskocsonya, gyömbéres mézeskalács, levelek, újságok, dohány, kölnivíz.

– Rendben van, örülök, hogy meglett a csomag. Vigyázzon magára – mondta a felügyelő, miután gyors pillantással felmérte a küldemény tartalmát, majd ment a dolgára. Ben közelebb tolta a ládát az ágyhoz, aztán ő is kiment, és Sam békében tűnődhetett a kincseit szemlélve.

Ben példáját követve a többiek is igyekeztek minden módon úgy tenni, mintha aludnának, könyvükbe mélyednének, vagy teljesen közönyösek lennének a környezetük iránt. De a kíváncsiság hamarosan legyőzte a jó modort: egymás után fordultak Sam felé, és bámulták leplezetlenül. Persze kezdettől fogva bámulhatták volna, Sam számára ugyanis tökéletesen megszűnt a külvilág. Elolvasta a leveleket, megnézte a képeket, kibontott minden kis batyut, kifordított, feje tetejére állított minden mást, megkóstolt minden ehetőt, összemaszatolta magát a gyümölcskocsonyával, végül nagy levegőt vett, láthatóan azzal a szándékkal, hogy Miss Hale segítségét kérve kievickéljen a maga alkotta tökéletes felfordulásból.

– Mihez kezdjek ezzel a sok mindennel, Miss Hale? – kérdezte mindjárt, ahogy a női kezek nekiláttak a rendezgetésnek. – Van, ami nem áll el, különben is folyton enni kéne, hogy elfogyjon, feltéve, hogy bírnám étvággyal.

– A többiek hogy csinálják?

– Szétosztják, de én itt forduljak föl, ha adok nekik az enyimbül; folyton csak csúfolnak, gúnyt űznek belőlem. Hétszentség, hogy töllem semmit se kapnak.

Visszatért Sam arcára a régi mogorva kifejezés, pedig amíg az otthoniak leveleit olvasta, és kezébe vette ajándékaikat, nyoma sem volt rajta a rosszkedvnek. Miss Hale továbbra is szorgalmasan hajtogatott, rendezgetett, s mint akinek hirtelen eszébe jut, azt kérdezte:

– Ismeri a Három torta meséjét{2}? Melyik kisfiú szeretne lenni benne? Harry (aki mind megette a tortáját, és elcsapta a gyomrát), Peter (aki óvatosan és lassan ette a magáét, míg a torta meg nem penészedett, és a maradékot meg nem ették az egerek), vagy Billy (aki osztozott rajta az osztályársaival, a torta maradékát pedig odaadta egy szegény vak koldusnak)?

Sam elnevette magát a nem várt párhuzamon, Miss Hale pedig, látva a számára kedvező hatást, tovább haladt ezen a csapáson:

– Mindannyian tudjuk, mennyit szenvedett, Sam. Tiszteljük a bátorságáért, amellyel hosszú szobafogságát és súlyos sebesülését viselte. De nem gondolja, hogy adott némi okot arra, hogy a fiúk kifigurázzák? Maga volt régen a kedvenc, és újra az lehet, ha abbahagyja a zsémbelést; különben úgy megszokja, hogy már késő lesz. Inkább veszítse el mindkét karját, semmint a jókedvét és az önuralmát.

Itt megállt, kíváncsian, hogy milyen fogadtatásra talál kis prédikációja, és azt látta, hogy Sam jobbik énje kezd felülkerekedni, ezért megtoldotta az eddigieket, remélve, hogy a lelki kínt is enyhíteni tudja, akárcsak oly sokszor a testit. Kedvesen fölnézett Samre, és halkan azt mondta:

– Ez a nap, amikor a legnagyszerűbb élet kezdetét ünnepeljük, kiváló nap arra, hogy megkezdjük a felkészülést az isteni példa követésére. A bajok, ha nyájasan vesszük őket, segítségünkre lesznek, és a legkeserűbbje képes lehet egész életünket megédesíteni. Higgye ezt el, Sam, és próbálja ki. Amikor elmegy tőlünk, hadd higgyék a szerettei, hogy két megvívott csatából kettőt megnyert.

Sam nem válaszolt, csak ült elgondolkodva, kezében egy megkezdett süteménnyel. Aztán lopva körülnézett, és − mintha mindenki tőle várná a kínálást – tekintete találkozott Joe-éval. A fiú boldogan mosolygott rá magányos kuckójából, a tűz közelébe állított ágyból, amelyet nem sokszor hagy már el, mielőtt a sírba távozik, és ez a szívből jövő mosoly felmelegítette Sam szívét, miközben a körülötte heverő fényképekről anyja, húga és kedvese nézett vissza rá. Tudta, hogy Joe-nak nincs senkije, mégis gazdag, mint „ki nincstelenként mindent bír{3}.” Nem talált rá a szavakra, amelyek kifejezték volna az érzelmeit, de az érzelmek ott voltak, és jót tettek neki.

– Miss Hale – mondta kicsit szégyenlősen −, kérem, válasszon valamit a fiúknak, amiről úgy gondolja, örülnének neki, és adja oda nekik.

A nővér olyan szép mosollyal válaszolt, hogy ha Sam gyorsan bele nem harap a megkezdett süteménybe, reszkető szája elárulta volna; büszke volt, és szégyenkezett egyszerre.

– Majd Ben segít, ő jobban ért hozzá, mint én. De mindent maga adjon át saját kezűleg, akkor lesz csak igazán kellemes a meglepetés. Holnap pedig írunk a szeretteinek, és elmondjuk, milyen nagy örömöt szereztek a bőkezű csomagjukkal.

Ezt hallva Sam majdnem megbánta az egészet, és amikor Miss Hale hívására előcammogott Ben, egy darabig függőben tartotta az elhatározását – mintha zuhany alatt állna, kezében a hideg vizes billenőhordó zsinórjával, melyet megrántva véglegessé válik a keresztelő. Két részre osztotta legkedvesebb kincsét, a dohányt, és a nagyobbikat papírba csomagolva odasúgta Miss Hale-nek:

– Ben ránézésre nem nagyon hasonlít egy jótevő angyalra, de amit csinál, mégis ollyan, úgyhogy vele fogom kezdeni.

Amikor a piros flanelt és marhabőr bakancsot viselő „jótevő angyal” odaért, Sam a zsebébe dugta a kis csomag dohányt, és miközben kétségbeesetten kotorászni kezdett a ládában, azt mondta:

– Hallgass róla, és segíts nekem ezekkel!

Ben annyira megdöbbent, hogy csak bámult maga elé üres tekintettel, míg Miss Hale pillantásából meg nem értette, mi játszódott le Samben; onnantól kezdve a tőle telhető legtökéletesebben játszotta a sebtében ráosztott szerepet. Megfogta Sam vállát – nem a rosszat, erre Ben mindig ügyelt −, és jókedvűen megjegyezte:

– Mindig mondtam, hogy magadhoz térsz, ha szegény karod gyógyulni kezd! És tessék, jobb a kedved, mint valaha. Hát persze hogy segítek! Mi a teendő? Visszapakolni ezt a sok mindent?

– Nem, dehogy. Hanem mondd meg, mit csinálnál vele, ha a tiéd lenne. Ha azt tehetnél vele, amit akarsz.

Ben egy pillanatig megkapaszkodott a ládában, mintha ettől a második meglepetéstől egészen elgyengült volna, de a csodatévő Miss Hale újabb pillantása visszaadta az egyensúlyát; máris munkához látott, elvégre Sam szabad kezet adott neki.

– No, lássuk csak. A ruhaféléket ebbe a kisebb dobozba raknám, amiben a palackok jöttek, és betolnám az asztal alá, ahol kéznél lesz. Nocsak, újságok, sőt képesújságok! Ezekből szabad könyvtárat csinálnék, hadd olvassa őket mindenki, élvezni fogják. Savanyúság: a tálalóra tenném, ételízesítőnek, annak, akinek kedve van rá. Kölni, és milyen csinos üvegbe’, ugye? No, hát ezt olyannak adnám, aki meg bírja becsülni, aki értékeli, igazi figyelmességként, ha ismersz ilyet.

Ben odabiccentett Miss Hale felé, aki éppen zsebkendőket hajtogatott. Sam sokatmondón hunyorított, és megpaskolta a kölnisüveget, mintegy gratulálva magának, hogy ilyen csinos holmija van, és már azt is tudja, mit csináljon vele. A pantomim nem volt elegánsnak nevezhető, de Sam annyi érzést és tiszteletet tett bele, mintha előre megírt beszédet mondana el, vagy térden állva nyújtaná át az ajándékot.

– A leveleknek és fényképeknek varázserőt tulajdonítanék, ezért valószínűleg a párnám alatt tartanám őket. A gyümölcskocsonyát Miss Hale-nek adnám, hogy kényeztesse vele a betegeket. A süteményt és a lekvárt máris felajánlanám a teához, mivel az ebéd nem volt olyan bőséges, mint szerettük volna. Az almát megtartanám magamnak, legfeljebb megdobnám vele Joe-t, amikor látom, hogy szégyell kérni. Ami pedig a dohányt illeti, hát, azt senkire se pazarolnám, mert mi jogunk ilyen fényűzéshez, miközben szegény bajtársaink halnak éhen Charlestownban? No, hát így! Ezt tenném, ha valaki ilyen pompás csomagot találna küldeni nekem.

Sam immár zavartalanul fürödhetett döntése örömében. Ahogy Ben megnevezte a különféle cikkeket, ő félretette őket, és amikor a leltár végére értek, fogta az első tételt – kettőt a legnagyobb és legpirosabb almák közül, és az összes képes újságot −, és odavitte Joe-nak. A savanyúságot nem szokás különösen becses ajándéknak tekinteni, de mert Sam osztotta szét darabonként a kis uborkákat – nem engedte, hogy segítsenek neki, egyetlen keze, a bal azonban minden igyekezet ellenére is ügyetlen volt −, és egy-egy kedves szót is mellékelt hozzájuk, a fiúk arca felragyogott, és olyan jó szívvel fogadták az ecetes csemegét, mintha püspökkenyér lett volna. Az adományozó minden úttal emelkedettebb állapotba került, fel-alá járkálva a betegek között; hála neki, egyetlen múltra tett célzás sem rombolta a jelen örömét. Lekvár, pogácsa, édes sütemény – mindez olyan örömmel fogadott ráadás volt a megszokott étlaphoz képest, hogy a vacsora végén köszönetet mondtak érte, sőt beszédek is elhangzottak, méghozzá az uralkodó közhangulat szellemében a szokásos „Polgártársak!”-kal indítva a hazafias mondanivalót, majd igazi amerikaiként beleszőve a himnusz szavait is a „csillagos zászlóról”. Sam ezután elcsöndesedett, de úgy, mint aki a köz jótevője, és híres-neves ember.

Egyetlen kórházban sem képzelhető el egy elejétől a végéig pihentető, kellemes nap, és ez a kórház sem volt kivétel az általános szabály alól: Bangs doktor a megszokott időben végigjárta a kórtermeket, a megszokott kényelmetlenséget, elégedetlenséget és csüggedést hagyva maga után. Ügyes kezű sebész és kiváló orvos volt, de semmiképpen sem derűlátó vagy bizakodó természet; élettapasztalata és munkája folytán hajlott arra, hogy hatalmas kórháznak tekintse az egész világot, embertársait pedig többé-kevésbé súlyos sebesülteknek. Az elképzelhető legkomorabb szemüvegen át látta az életet, és szemlátomást úgy vélte, minél hamarabb hagyja el valaki ezt az árnyékvilágot, annál jobb neki. Kötelességtudóan dolgozott, de ha betegei felgyógyultak, kissé csalódottnak látszott, és vidáman gratulált nekik azzal, hogy eljön még a nap, amikor azt kívánják majd, bárcsak ne épültek volna föl. Ha viszont meghaltak, szinte megkönnyebbült, és miközben tűnődve szemlélte a halottat, őszinte megelégedéssel jegyezte meg:

– Szegény lélek, most már jó neki, Istennek hála, többé nem kell viselnie a világ kínjait!

Ha nincs Ben, az orvos egészségre gyakorolt hatása igen csekély lett volna, és a kórterem ajtaja fölé nyugodtan kiírhatták volna Dante híresen komor sorát:

„Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel.”

Ben és a doktor kedvelték és tökéletesen megértették egymást, de soha semmiben nem értettek egyet, sőt gyakran összetűzésbe kerültek, mintha a férfias jókedv és az orvosi kétségbeesés harcolna egymással minden egyes beteg testéért-lelkéért.

– Lássuk csak – kezdte Bangs, miközben szemügyre vette Sam karját, jobban mondva azt, ami két amputáció után maradt belőle −, ha nem gyógyul gyorsabban, egy-két nap múlva hozzá kell nyúlnunk. Megeshet, hogy tetanusz lép föl, de annak hamar vége, és a változatosság kedvéért magam se elleneznék egy gyors lefolyású tetanuszt. – Sam reménykedő arca elkomorult, összeszorított foga pedig mintha azt jelezte volna, hogy már meg is jelentek a végzetes tünetek.

– Ha a szájzár egy bizonyos fajtája gyakoribb lenne, mint amilyen, bizony jót tenne egyes ismerőseimnek – jegyezte meg Ben, és olyan óvatosan takargatta be a szépen gyógyuló csonkot, mint az alvó csecsemőt. Majd amikor az orvos továbbment, hozzátette: − Vérszomjas öreg mészáros! Sam, hidd el, gyönyörűen gyógyulsz, csak azért morog a doktor, mert nincs miért tovább vagdosni téged! Most épp Turnert oltogatja, pont mikor sikerült egy kis lángot lehelni belé. Mondhatom, nincs a reménynek nagyobb kioltója, mint Bangs!

Ben szaladt megmenteni Turnert, és nem siette el, mert szegény Turner, aki magáévá tette azt a gondolatot, hogy a gyógyulása egyedül azon múlik, képes-e negyedóránként fölkelni az ágyból, a tűz mellett ült, és a pulzusát tapintó doktort nézte.

– Úgy, szóval újabb lázrohamra készül? – kérdezte az orvos csevegő stílusban. – Egészen megszerettük magát, úgyhogy itt tarthatjuk még hat hétig, ha ragaszkodik hozzá.

Turner idegesnek látszott, mert dr. Bangs viccei mindig akasztófahumorból táplálkoztak. Ben azonban megfogta Turner másik kezét, és finoman meglökve a hintaszéket, kifogástalan udvariassággal azt mondta:

– Bár rohamléptekben lábadozik, Turner boldogan maradna a doktor úr kedvéér’, csakhogy a jövő héten feltétlenül Jersey-be kell neki menni, semmi módon el nem maradhat. Mrs. Turner gondos dajkát keres a kis Georgie mellé, és Turner olyan buta, hogy jelentkezett az állásra.

Bangs kis híján elnevette magát Turner kényszeredett mosolya láttán; komikus volt, ahogy egyszerre büszke a lányára, és félti a saját egészségét.

– Vállalja ezért a lépésért a felelősséget? − Dr. Bangs itt szokatlanul szigorúan nézett Benre. − Nagyon jó, akkor én mosom kezeimet, amit Turnert illeti. De ha egy héten belül megüresedik az ágya, ne engem hibáztasson érte.

– Semmi pénzér’ nem tenném – sietett a válasszal Ben. – Most pedig feküdj le, és álmodj szépeket, mert egyhavi bérembe fogadnék, hogy ez a jókedélyű vészmadarunk csalódni fog. Persze hiába is fogadnék, pénzt úgysem látnék belőle.

– Hogy van, fiatalember, a mai nap felelőtlen züllése után? – kérdezte az orvos a sarokban álló ágynál, sarkában Bennel, aki mindenhová fürgén követte.

– Nagyszerűen, doktor úr − lihegte Joe; aki mindig így válaszolt, noha napról napra fogyott az ereje. Joe-hoz mindenki kedves volt, még a goromba doktor is; modora megenyhült, és nagy homlokráncolással leplezte a tekintetébe lopódzó szánalmat.

– Hogy állunk a köhögéssel?

– Valamivel jobban. Mivel gyengébb vagyok, nem bírok küzdeni ellene, mint régen, úgyhogy most könnyebben köhögök.

– Aludt valamennyit múlt éjjel?

– Nem sokat. De amikor csöndes a szoba, és csak a tűz fénye világít, ébren is kellemes. Ben táplálja a tüzet, és ha sokat forgolódok, idejön beszélgetni, mesél, hogy múljon az idő, míg ő is olyan álmos nem lesz, hogy már alig forog a nyelve. Drága öreg Ben! Remélem, lesz majd valaki, aki ugyanilyen kedvesen bánik vele, ha ő is oda kerül, ahol most én vagyok.

– Biztos lehet benne, hogy azt fogja kapni, amit megérdemel – mondta az orvos olyan szigorúan, mintha Ben örök kárhozatot érdemelne.

Míg Joe beszélt, nagy könnycsepp hullott a kandalló mellé a földre; de Ben gyorsan rálépett, majd megfordult, mint aki kész szembeszállni bárkivel, aki azt állítaná, tőle származik.

– Minden megátalkodott és vakmerő nőszemély közül, akit negyvenéves pályám során megismertem, ez a legmegátalkodottabb és legvakmerőbb! – csattant föl ekkor a doktor. Megjelent ugyanis Miss Hale, aki úgy döntött, visszaviszi Joe-nak a virágkosarát. – Most pedig fogadjon szót, nővér! Üljön le erre a székre, és várjon húsz percig ölbe tett kézzel. Akkor az óra kilencet üt, maga meg szépen fölmegy a szobájába, és lefekszik.

Miss Hale illedelmesen helyet foglalt, az orvos pedig nehézkesen elindult az ajtó felé, és sajnálkozva sóhajtozott, mint aki csalódottan veszi tudomásul, hogy nincs mind a harminc betege a halálán; de a küszöbön megfordult és odakiáltotta:

– Jó éjszakát fiúk! Isten áldja magukat! – Azzal olyan gyorsan eltűnt, mintha egy csapóajtó nyelte volna el.

Egyes dolgokban Miss Hale valóban megátalkodott teremtés volt; például ahelyett, hogy fáradt kezét összekulcsolva pihent volna, fogta a kandallópárkányra odakészített rozsdabarna fedelű könyvet, és Joe ágya mellé ülve felolvasásba kezdett. Lassan elcsöndesedett a terem, a férfiak odafordították a fejüket, hogy minél jobban hallják a nyugodt női hangot, és a kedves régi karácsonyi történet egyetlen szavát se szalasszák el. Ha volt köztük gyógyírra áhítozó sérült lélek, táplálékra vágyó éhes szív, ha volt frissen fogant törekvés vagy akaraterő híján ingadozó, őszinte megbánás, az mind talált reményt, segítséget és vigasztalást a könyvben, a felolvasó személyében és a jótékonyan megnyugtató estében.

A kilenc órát jelző csöngetés után elhalványultak a gázlámpák, véget ért az aznapi munka, de Miss Hale még ott maradt Joe ágya mellett; a fiú sóvárgó arckifejezéséből érezte, még nem szabad magára hagynia.

– Drága Joe, mondja, mi bántja? – kérdezte a nővér. – Mit tehetek magáért, mielőtt Ben gondjaira bízom?

Joe közelebb hajolt, úgy suttogta nagy komolyan:

– Szeretnék kérni valamit, tudom, megteszi majd értem, mivelhogy én nem tehetem, hiába szeretném, viszont a kisasszony igen. Én most már nagyon gyorsan megyek elfele, és majd… majd amikor valaki más fekszik itt, kérem, mondja meg a fiúknak, Bentől Barney-ig mindenkinek, milyen hálás voltam nekik, és mennyire szerettem őket, és nagyon örültem, hogy megismerhettem őket, ha csak ilyen rövid időre is.

– Megmondom nekik, Joe, ígérem. Van-e még kívánsága?

– Csak az, hogy elmondhassam, amit senki nem mond el helyettem: már csak azért akarok élni, hogy a magam tökéletlen módján megpróbáljam kimutatni a hálámat a kisasszony iránt. Nemcsak azért, amit mondott nekem vagy tett értem, hanem mert tudtán kívül is sok mindenre megtanított, megmutatta, milyen ember lehettem volna, ha valaki eligazított volna az életben, és olyan otthonos, vidám hellyé tette ezt a kórházat, hogy sajnálni fogom, amikor el kell hagynom.

Szegény Joe! Mostoha élete lehetett húsz éven át, ha egy kórházban otthonra tudott lelni, és egy kis együttérzés és gondoskodás ilyen őszinte hálával töltötte el. Egy pillanatra megállt, hogy arcát a kezében tartott kézre szorítsa, aztán sietve beszélt tovább, mint aki fél, hogy nem fogja bírni szusszal:

– Biztos sokan mondtak már ilyet a kisasszonynak, jobban is, mint én, mert én csak a felét mondom annak, amit érzek, de azt hiszem, egyikük se mondott olyan szívből jövő köszönetet, és egyikük sem szerette úgy a kisasszonyt, mint én szeretem, ameddig csak élek. Ma semmit sem adhattam magának, olyan szegény vagyok, de ezt el akartam mondani az utolsó karácsonyon, amit még megérek.

És megcsókolta Miss Hale kezét, finoman és alázattal, de az első szerelem szenvedélye átforrósította a csókot, a fiú hálájának őszintesége pedig értékes és felemelő ajándékká nemesítette a nővér szemében – aki talán csak félig-meddig volt tudatában, milyen gazdaggá és boldoggá varázsolta ezt a rövid és sivár létezést az utolsó szakaszban. A nővér nőiesen bájos, gyöngéd arca a szokásosnál is szebben ragyogott, ahogy Miss Hale a fiú fölé hajolt.

– Most már nekem is van ajándékom – suttogta. – Jó éjszakát, Joe.

Mit talált polly a harisnyájában?

Pirkad az ég alja,

Polly csak erre vár,

ágyából kipattan,

nem kell a párna már.

Polly most mezítláb

az ajtónál terem,

bár Dér Jankó keze

hideg, mint a verem.

S ott lóg a harisnya!

Hosszú, kék és teli!

Míg azt le nem rántja,

nyugalmát nem leli.

Szökken örömében,

s nevet a kis Polly,

mert a harisnyából

babaszempár néz ki!

Majd amire vágyott,

egy arany dióban:

fényes gyűszű s olló,

ami vág valóban.

Kicsik az erdőben:

a képeskönyv címe.

S piros kabátjához

lett piros kesztyűje.

Aztán ugrókötél,

szép új, erős, fehér.

(Harisnyájába a

fél világ belefér!)

A sarkában „puhát

és meleget” talál:

nem más az, mint finom,

tarka gyapjúfonál.

A lábrészben bonbon,

az orrában gyűrű.

S magok: tavaszra

lesz rezeda, sűrű.

Megvirradt, és Polly −

ölében babája –

nézi a kincseit,

s nincs boldogabb nála!

{1} A fenyőgyantát sok mindenre használták: oldószert készítettek belőle, vagy teát, mert természetes antibiotikum van benne; rágták is hasonló céllal, például torokfájásra.

{2} Anna Laetitia Barbauld (1743–1825) meséje, hosszú morális tanulsággal versben és prózában.

{3} Idézet Sir Henry Wotton (1568–1639): The Character of a Happy Life című verséből.