Alison Weir

HOWARD KATALIN

A bortányos királyné

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Katheryn Howard, The Scandalous Queen

Fordította: Sillár Emőke

Copyright © 2020, Alison Weir

Hungarian Translation © Sillár Emőke, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635801039

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kedves szomszédainknak, Shelley-nek, Burnellnek, Caroline-nak és Davidnek ajánlom, köszönettel az oly sok szép együtt töltött időért

1538

A TUDOR KIRÁLYI HÁZ

VIII. Henrik f.   1. Aragóniai Katalin

1486–1536

2. Boleyn Anna

1501–1536 (kivégezték)

3. Jane Seymour

1508–1537

=  Elizabeth Blount

(1)      (2)  (3)

Mary Elizabeth  Edward

Henry Fitzroy

VII. Henrik f. Elizabeth of York

Margaret f. 1. IV. Jakab

a skótok királya

2. Archibald Douglas

Angus gróf

V. Jakab   Margaret Douglas

a skótok királya   sz. 1515

sz. 1512

A HOWARDOK ÉS A TILNEY-K

Sir Frederick Tilney

Elizabeth Tilney f. 1.  Thomas Howard f. 2. Agnes Tilney

h. 1497          Norfolk herceg           sz. 1477 körül

1443–1524

Thomas Howard  Lord Edmund Howard f. Joyce Culpeper

3. Norfolk herce     sz. 1478         mh.1528

Charles Henry George  KATALIN  Mary

Henry   Mary f. Henry Fitzroy

Surrey gróf    sz.1519   Richmond gróf

sz. 1517           1519–1536

Lord William Howard  Lord Thomas Howard

Sir Philip Tilney

Sir Hugh Tilney  Margaret f. John Paynell

Sir Philip Tilney     Isabel f. Thomas Dereham

h. 1533               h. 1531

Sir Philip h. Malyn Chambre Katherine  Francis Dereham

sz. 1509 körül

Elizabeth f. Thomas Boleyn

Wiltshire gróf

Mary Anne Boleyn f. VIII. Henrik George f. Jane Parker

kivégezték 1536       Rochford vikomt

kivégezték 1536

Elizabeth

sz. 1533

Katherine h. Henry Daubney  Elizabeth h. Henry Ratcliffe

Bridgewater gróf                Sussex gróf

A CULPEPEREK ÉS A LEIGH-EK

Sir Thomas Culpeper

h. 1309 után

Thomas

4 generáció

Bedgebury-i h. Constance Chamberlayne

Sir Alexander Culpeper

Thomas  Thomas  7 másik

sz. 1501 körül  sz.1510 körül

Charles Henry George KATALIN Mary Sir John Leigh

Walter               Ralph Leigh

3 generáció

Oxon Hoath-i h.  1. Isabel Worsley h. 2. Stockwell-i

Sir Richard Culpeper                John Leigh

Thomas  Margaret h. William Cotton

1484–1492

Lord Edmund Howard h. 2. Joyce h. 1. Ralph Leigh

Ralph  Isabel h. Sir Edward  Joyce  Thomas h. Margaret

Baynton      Arundell

Első rész

„Virágzott ifjúságában friss és tiszta szépséggel”

1.fejezet

1528

Katalin hétéves volt, amikor az édesanyja meghalt. Soha nem fogja elfelejteni, ahogy a dajkája bevezette a homályos, fülledt hálószobába, ahol az apja az ágy mellett térdepelt, fejét a kezébe temette és rázkódott a válla, a káplán pedig imákat mormolt. Elrettent, hogy meg kell csókolnia az ágyban fekvő mozdulatlan alak hideg homlokát, hiszen ez a nő annyira nem hasonlított az anyához, akit ismert.

Miért halt meg? Tegnap még tett-vett a házban. De hallotta, amikor az édesanyja sikoltozott éjszaka, és valahogy tudta, hogy annak a kis idegennek, aki a szomszéd szobában fekszik, köze van a dologhoz.

– Bátornak kell lenned – súgta féltestvére, Isabel. – Úrnő anyánk most a mennyekben van, vigyáz rád.

Katalin nehezen értette ezt meg, hiszen az anyja szemmel láthatóan ott feküdt előtte. Amikor elkezdett jajveszékelni, Isabel kézen fogta és kivezette.

– Csitt, drágám – mondta, de az ő hangja is elakadt. – Menjünk, nézzük meg az új húgocskánkat.

Katalin lebámult a bölcsőben fekvő szuszogó csecsemőre. Marynek pufók arca és csücsöri szája volt. Szorosan bepólyálták és a főkötője rásimult a fejére. Sok idő múlva lesz csak elég idős ahhoz, hogy Katalinnal játszhasson.

– Most az kell, hogy az anyja légy – mondta Isabel.

Katalin nem volt erről meggyőződve. A bébik nem nagyon hatottak rá; nem csináltak semmit. Sokkal szívesebben hancúrozott a bátyjaival, Charlesszal, Henryvel és George-zsal, bár ők jóval idősebbek voltak, és nem mindig volt kedvük egy játékra vágyó kislánnyal nyűglődni.

Voltak még náluk is idősebb bátyjai és nővérei, anya gyerekei, akik az első férjétől születtek. Az anyjuk halálát követő napokban lejöttek Stockwell-ből, hogy leróják tiszteletüket, élükön John Leigh-jel, Katalin legidősebb féltestvérével, akit a kislány imádott. Mindegyik Leigh nagy szeretettel csüngött Katalinon, különösen Isabel. Isabel bájos volt: magas, nagyon világos színekkel, és mégis csinos, bár már betöltötte a harminckettedik évét és ősöregnek tűnt. Nagyon kedvesen bánt Katalinnal, és felajánlotta, hogy ott marad és segít az apának. Nagy szerencse volt, hogy Isabel éppen Lady Hallban tartózkodott, amikor Katalin anyja meghalt, mert az apja most eltűnt a szobája ajtaja mögött, túlságosan belesüppedt a saját bánatába ahhoz, hogy a gyerekei kétségbeesésére figyeljen. Isabel volt az, aki lapos bársonykeblére szorította Katalint, felszárította a könnyeit, és sietve jött, amikor a kislány sikoltozva ébredt egy rossz álomból. Isabel eredetileg azért érkezett, hogy segítsen az új babával. Katalin úgy gondolta, az volna rendjén, ha Isabelnek már saját babái lennének, de a nővére még nem ment férjhez.

Katalint most nem érdekelték a gyakorlatias teendők. Egyet tudott csak, hogy az édesanyja eltávozott, és a világa megrendült. Megértette, hogy mi a halál, mert a ház káplánja elmagyarázta, hogy ezt úgy képzelje el, mint amikor valaki elalszik, de aztán soha nem ébred fel, mert felment a mennybe, hogy együtt legyen Istennel, és ez olyasmi, aminek örvendezni kell. De nem úgy tűnt, hogy bárki is örvendezne, és Katalin azt gondolta, Isten nagyon önző, mert elvette az anyját, pedig ő annyira szerette a mamát.

Eljött egy nap, amikor Katalin a hall padlóján térdepelt, Isabellel játszott, miközben a dajkája figyelte őket, és az apja berendelte őt saját, sötét faburkolatú szobájába. A gyerek Lord Edmundot tágra nyílt szeműnek és elkínzottnak látta a gyertya fényében.

– Gyere ide, Kitty – mondta. Apja ezen a becenéven szólította. – Van valamim a számodra. – Kinyújtotta a kezét, és a tenyerében egy csillogó rubintgyűrű feküdt. – Édesanyád hagyta ezt neked – folytatta Lord Edmund. – Azt akarta, hogy a tiéd legyen. Nagyon kell vigyáznod rá.

Katalin kézbe vette a gyűrűt, és elbűvölten nézte. Még soha nem volt ilyen gyönyörű holmija; tulajdonképpen alig volt valamije, leszámítva a ruháit és néhány játékot. Szegények voltak, ennek tudatában nőtt fel, de azt is belé vésték, hogy a szegénységük ellenére ő egy Howard és Anglia egyik legkiválóbb és legnemesebb családjának a tagja. Maga Norfolk herceg volt a nagybátyja.

A gyűrű a szemébe csillant, aztán elhomályosult a képe, amikor könnyek szöktek Katalin szemébe az emlékre, hogy édesanyja viselte ezt az ékszert. Kincsként fogja őrizni; ez volt minden, amit a mama reá hagyott.

– Add oda Isabelnek, hogy tartsa meg számodra biztonságban, amíg idősebb nem leszel – mondta az apja. – Hamarosan elmész; ez a ház nem megfelelő hely gyermekeknek.

– Elmegyek? Hova, atyám? – kérdezte Katalin rémülten.

Nem akarta elhagyni Lady Hallt.

– Margaret Cotton nénéd örömmel beleegyezett, hogy magához vesz. Bátyáid a herceghez mennek, hogy felkészítsék őket
a lovagi életre, és Mary a szoptatós dajkájával fog lakni a faluban. Hétfőn indulsz Oxon Hoathba.

Hétfőig már csak három nap volt hátra. Kicsordultak a könnyek.

– Ön is jön? – suttogta Katalin.

Lord Edmund lánya fejére tette a kezét, és felsóhajtott.

– Nem, Kitty. Isabel megy veled. Nekem itt kell maradnom, hogy elrendezzem az ügyeimet. Csak Isten tudja, mit hoz a jövő, mert semmi pénzünk nem maradt. Légy hálás, hogy a nagynénéd egy igazi keresztény jótevő, és szeretne gondoskodni rólad.

Katalin nem emlékezett, hogy találkozott-e valaha Margaret Cotton nagynénjével, és erre most sem vágyott.

– Itt akarok maradni önnel – mondta.

– Sajnos, Kitty, én nem vagyok alkalmas arra, hogy gyermekeket neveljek – hárította el az apja. – Jobb, ha kényelemben nősz fel, mint ha velem éhezel.

– Ön éhezni fog? – kérdezte Katalin.

– Nos, talán nem. De nem tudom biztosítani neked azt az életet, amelyet megérdemelsz, Margaret nénéd viszont tudja.

Katalin erre újra sírva fakadt. Álmában sem jutott eszébe, hogy az anyja elvesztése egyúttal az apja elvesztését is jelenteni fogja. Lord Edmund soha nem volt jelentős figura az életében, de része volt az ismerős világnak, amelyik most éppen a darabjaira hullott. Apja újra megpaskolta a fejét, és Isabelért küldött. Ő nyugtatta meg a gyereket, miközben bánatosan rázta fejét a dajka felé.

Katalin a hintóban ült, takarókba burkolva a novemberi hideg ellen, Isabellel az oldalán. Bánatba süppedt, miközben figyelte, ahogy az apja búcsút int és Lady Hall eltűnik a távolban. Kinyújtotta fejét az ablakon, hogy egy utolsó pillantást vessen az otthonára. Végül Isabel rászólt, hogy üljön le, és elhúzta a függönyt.

– Nagyon hideg van – mondta.

Katalin csak ült ott, és próbált anyja arcára emlékezni. Borzasztó volt a tudat, hogy soha többé nem láthatja. Lehet, hogy soha többé nem játszhat féktelen fivéreivel a Lady Hall és a moretoni templom közt elterülő mezőn. Fejében nyüzsögtek az emlékek: a karácsonyi összejövetelek Lambethben, az újévkor kapott rongybaba, amelyet anyja készített neki, az, amikor rávette a fivéreit, hogy a hátukon vigyék, és apja leszidta őket, mert túl durván bántak vele, és a dajkája morgott, mert nem volt pénz új ruhákra. De a legdrágább emlékei az anyjához fűződtek. Mama a tűz mellett varr, vagy gyümölcsszörpöt készít a kamrában, mama tanítja őt gyermekláncfű koszorút fonni, mama jóéjszakát puszit ad, gyengéd keze a haját simogatja. Jöttek a könnyek.

– Még nem találkoztál a Culpeper rokonságoddal, ugye, drágám? – szólalt meg Isabel. – Ők az én családomat is jelentik. Anyánk Culpeper lány volt, mielőtt férjhez ment. Margaret néni a nővére. Biztos vagyok benne, hogy meg fogod szeretni.

Átzötykölődtek Epping Foresten, keresztülhajtottak Chipping Ongar és Keveldon Hatch falvain. Katalin végül elaludt, és csak akkor ébredt fel, amikor Isabel megrázta a vállát Tilburynél. Ott kellett kompra szállniuk, hogy átkeljenek a Temzén Gravesendbe. Lent a mólónál egy férfi forró süteményt árult, és Isabel vett hármat, egyet-egyet magának és Katalinnak, és egyet a lovászfiúnak, meg vásárolt forró fűszeres sört is.

Rövid hajóút volt a kenti partra. Isabel beburkolta Katalint a köpenyébe, miközben a fedélzeten álltak és figyelték, ahogy Gravesend egyre közeledik.

– Messze van Oxon Hoath? – kérdezte Katalin, miközben a hajó a hullámokon ringott.

– Mintegy tizenhat mérföldre. Meg fogjuk szakítani az utazásunkat, és Meophamben éjszakázunk. Ez körülbelül öt mérföldre van Gravesendtől.

De sehol sem találtak megfelelő helyet, hogy Meophamben maradhassanak, és hat mérfölddel tovább kellett utazniuk, mire kimerülten megérkeztek Wrothambe a Bull Innbe, amely hívogatónak tűnt. Isabel saját szobát fizetett, és megkérte, hogy hozzanak fel ételt nekik. A napi menüt kapták, egy tál sűrű marhapörköltet és néhány szelet almáspitét. Aztán Isabel lefektette Katalint, maga pedig egy székben varrogatott a tűz mellett. Minden olyan furcsának tűnt a tudott és ismert élet után, és Katalin belesírt a párnájába. Isabel azonnal ott termett, és
a karjába zárta a kislányt.

– Tudom, tudom, drágám. Ő az én anyám is volt, és nekem is rémesen hiányzik.

Együtt sírtak egymásba kapaszkodva, míg Katalin végül elaludt.

Nagynénjük, Margaret Cotton egy nagy régi ház ajtajában várta őket, amelynek egyenetlen falai voltak és vaskos cserepek fedték. Piros arcú, élénk modorú, testes matróna volt a negyvenes éveiben, de Katalin melegséget és együttérzést látott a szemében.

– Oh, szegény kicsikém! – fogadta Margaret. – Örülök, hogy elhoztad hozzám, Isabel.

– Én is, drága nénikém – mondta Isabel, és a hölgyek megölelték egymást.

– William!

Margaret néni elkiáltotta magát, és egy kedves tekintetű férfi jelent meg. Csókkal üdvözölte Isabelt, és megpaskolta Katalin fejét.

– Csinos kis jószág vagy – mondta neki. – Remélem, barátok leszünk.

Katalin megkísérelt egy tétova mosolyt.

– Gyere be a melegre, gyermekem – javasolta Margaret néni. – Hadd adjunk neked valami rendes ételt. – A hallban hátralépett, és felmérte Katalint. – Látom, hogy a húgom, Joyce gyermeke vagy; a hajadat leszámítva tökéletesen rá hasonlítasz. Ez a vörös haj a Howardoktól jön. Joyce szőke volt, mint én.
– Megtörölte a szemét egy zsebkendővel. – Nem tudom elhinni, hogy eltávozott. Remélem, a férje tisztességgel eltemette!

Katalin látta, hogy Isabel haragos pillantást vet Margaret nénire.

– Természetesen – mondta. – Lambethben nyugszik a Howard kápolnában.

Úgy tűnt, ez kielégíti Margaret nénit.

– Most, Katalin, meg fogsz ismerkedni az unokatestvéreiddel.

Bevezette őket egy szalonba, ahol négy gyerek ült egy asztalnál, mindegyik az anyjuk kiköpött mása. Mind felálltak, és meghajoltak vagy pukedliztek, ahogy a néni bemutatta őket.

– Ez Thomas, nyolcéves, és John, aki hét. Joan a legidősebb gyermekünk, ő tizennégy, és Anne tizenkettő. Joan és Anne hamarosan férjhez mennek. Hiányozni fognak, amikor elhagyják a házat.

A gyerekek mind barátságosnak tűntek. Thomas először egy kicsit szégyenlősen viselkedett, de Katalin úgy gondolta, érdekes és kedves lehet, ha jobban megismeri őt. John csintalan benyomást keltett, és egy percig sem maradt nyugton, szülei bosszúságára. A lányok aranyosak voltak, és nagy figyelemmel fogadták Katalint, aki fontosnak tartotta, hogy közölje, neki is vannak fiútestvérei és imád velük játszani.

– Tudsz elkapóst játszani és tekézni? – kérdezte John.

– Bármit tudok játszani! – dicsekedett Katalin.

– Én is! – vágott vissza a fiú.

A felnőttek rájuk hagyták, és elmentek, hogy kipakolják Katalin holmiját. Anne azt javasolta, játsszanak bújócskát, és magával húzta Katalint, hogy megmutassa neki a sok rejtekhelyet, amelyet az öreg ház kínált.

– Ez egy ősrégi kastély – magyarázta neki. – Kétszáz éves!

Rengeteg sarok és benyíló volt a számtalan lépcsőnél és szobában, és szekrények és komódok tömege; Katalin hamarosan együtt rohangált és sikítozott a többiekkel. Mire ebédhez hívták őket a szalonba, sokkal boldogabbnak érezte magát.

Egy hét múlva már egészen otthon volt Oxon Hoathban, ahol mindenki nagyon kedvesen bánt vele. Meglátta Margaret néniben a megnyugtató hasonlóságot az édesanyjával, és William bácsi nagyon vidám fickónak bizonyult, aki soha nem fogyott ki a tréfákból. A csűrben volt egy alom kismacska,
és rengeteg kutya futkározott a ház körül. Mindenekfölött az hatott rá a legjobban, hogy milyen jól élnek a Cottonok, milyen jó ételeket esznek, milyen szép ruhákban járnak. Ilyen bőséget soha nem ismert Lady Hallban vagy apja városi házában Lambethben. Érezte, hogy a Cotton család a keblére vonja, akik úgy bántak vele, mintha egy volna a sajátjaik közül. Csak éjjel sírt az édesanyja után.

Az ifjú Cotton csemeték rengeteg szabadságot élveztek, és vígan rohangászhattak a házban és a környékén. A ház egy gyönyörű vadaspark közepén állt, és generációk óta a Culpeperek tulajdonában volt. Sok Culpeper rokon élt a közelben, a Bedgebury, Wakehurst és Preston Hall nevű helyeken, akik közül többen eljöttek látogatóba, mialatt Katalin Oxon Hoathban élt. Később megtudta, hogy a nagyapja volt a családja utolsó sarja, és a vagyonát felosztották a két lánya, az ő édesanyja, Joyce és Margaret néni közt. Mennyire más lett volna az élet, ha a mamája örökli Oxon Hoatht!

Egyik nap, miközben Margaret és Isabel a karácsonyi szilvapuding főzését felügyelték, Katalin a konyhaasztal alatt ült, egy kismacskával játszott, és hallgatta az idősek társalgását. Nagy része annak, amit mondtak, elszállt a feje fölött, de egy ponton hegyezni kezdte a fülét.

– Ön jobban járt, mint anyám – mondta Isabel. – Ő egy herceg fiához ment feleségül, de az ön élete boldogabb volt.

– Igen – értett egyet Margaret. – Még mindig megvan a ház és a vagyon nagy része, amelyet a nagyapád hagyott rám. Edmund elherdálta Joyce egész örökségét a szeszélyeire, a maradékot meg elkártyázta. Most semmi sem maradt, csak, amit a Howardok adnak neki. Merem állítani, hogy kockára tenné még a tetőt is a feje fölül, ha azt hinné, hogy az egy vagyont hozhat. Pedig művelt ember, aki latint, franciát és logikát, és Isten tudja, még mit tanult. Jobban kéne tudnia!

– Nem lehet könnyű, ha az ember fiatalabb fiú, aki nem számíthat semmi örökségre – mondta Isabel, aki mindig békepárti volt. – Tudja, hogy Edmund egy a kilenc testvér közül.

– Annál több oka lett volna rá, hogy ne szórja Joyce pénzét! – vágott vissza Margaret. – Azt mondta nekem múlt karácsonykor, hogy mélyen el van adósodva. Nem éreztem együtt vele, hiszen csak magát hibáztathatja. Azoknak a szegény gyerekeknek nincs semmijük; a lányoknak nem lesz hozományuk. Nem tudom, mi lesz velük! Gondold csak el, hogy az apád milyen jól gondoskodott rólad, a bátyáidról és nővéreidről. Tudom, hogy még nem találtál megfelelő férjet, de van hozományod. Piszkálja a csőrömet, hogyan lehet az, hogy a Howardok olyan felfuvalkodottak és dölyfösek, ugyanakkor ennyire szűkölködnek a fontos dolgokban. Tudod, hogy mi Culpeperek is I. Edward király leszármazottai vagyunk!

Katalin meglepődött, amikor hallotta, hogy ilyen lekicsinylőn beszélnek a dicsőséges Howardokról és az apjáról. A nagynénje nyilván rosszul tudja. Apja mindig kedves, bár távoli volt. Igaz, hogy hajlamos volt rendszeresen hetekre titokzatosan eltűnni, és gyakran úgy látszott, hogy az emberek dühösek rá. Talán, amikor távol volt, kártyázott. Katalin nem tudta, mi rossz lehet a kártyázásban, vagy abban, hogy nincs hozománya, bármi is az. Jobban aggódott az ujjáért, amelyet a cica, miután megelégelte, hogy cincálják és masnikkal díszítik, épp most karmolt meg. Kimászott az asztal alól, a tiltakozó állattal a karjában.

– Te jó ég! – kiáltott fel Margaret néni, és Isabel mondott valamit a kis rosszcsontokról.

– Fáj az ujjam – közölte Katalin, és feltartotta a sebes ujját.

Isabel hozott egy nedves ruhát, és megtörölte.

– Semmiség – mondta mosolyogva. – Légy erős.

– Mulatságos név a Culpeper – jegyezte meg Katalin.

– Azt mondták nekem, hogy az őseim fűszerkereskedők voltak – magyarázta Margaret néni. – Peppersnek, borsosoknak hívták őket.

Katalin kuncogott. Elfelejtette, amit az imént hallott.
De aznap éjjel, ahogy a kényelmes, tollas ágyában feküdt a gerendás szobában, amelyet Isabellel osztott meg, eszébe jutott, mennyire örül, hogy már nem kell szegénynek lennie. Apjának igaza volt. Az volt a legjobb dolog, ami vele történhetett, hogy Margaret nénihez került.

Az összes Culpeper rokon közül, akik látogatóba jöttek, Katalin Tomot, távoli unokabátyját szerette a legjobban.
A Bedgebury Culpeperekhez, a család idősebb ágához tartozott. Azon a télen a szüleivel és hat testvérével érkezett. Tizennyolc éves volt, tizenegy évvel idősebb Katalinnál, de roppant vonzónak tűnt a sötét jóképűségével, és roppant kedvesen bánt az anyátlan kislánnyal. Időt pazarolt arra, hogy vele üldögéljen, és megcsodálta a kismacskákat, amivel teljesen megnyerte a kislány szívét.

– Sok állatunk van Bedgeburyben – mondta neki.

– Bárcsak láthatnám őket.

– Remélem, hamarosan meglátogatsz minket – mosolygott a fiú. – Bár én ritkán lakom ott. A királyt szolgálom, és többnyire az udvarban élek.

Katalinnak elkerekedett a szeme. A király állandó, meghatározó, láthatatlan jelenlét volt Lambethben és Lady Hallban, mert az apja gyakran beszélt róla, azt kívánta, bárcsak tehetne valamit, hogy elnyerje a kegyét, és többször, mint nem, arról panaszkodott, hogy ez nem sikerült neki. A király hatalmas volt. Mindenkin uralkodott az országban. Katalin számára homályos és távoli figurát jelentett, nagyhatalmút és fenyegetőt.

– Milyen a király? – kérdezte.

– Nagyon kedves hozzám, drágám, és jól bánik velem.

– Félsz tőle?

– Nem – kuncogott Tom. – Jó ember, és figyelmes gazda.

Katalin a homlokát ráncolta. Ez nem olyannak tűnt, mint a király, akiről az apja néha beszélt. Az a király gonosz és rosszindulatú volt.

– Jól ismerem Őfelségét – mondta neki Tom. – Gyerekkorom óta az udvarban szolgálok. Először az apródja voltam; most inas vagyok a magánlakosztályában, és remélem, hogy idővel magasabbra emelkedem.

– Eljöhetek, hogy megnézzelek az udvarban? – kérdezte Katalin.

– Oh, nem, drágám. A magánlakosztály nem az olyan szép fiatal lányoknak való, mint te – mondta Tom, és megölelte. – Amikor legközelebb hazajövök, megkérem az unokanővéremet, Margaretet, hogy hozzon el Bedgeburybe.

Katalint izgalom fogta el ettől a kilátástól. Annyira szerette Tomot. Nagyon szerencsésnek érezte magát ezzel a nagyszámú kedves Culpeper rokonsággal.

2. fejezet

1529

Februárban Katalin születésnapját a Culpeper gyerekek összejövetelével ünnepelték, és a kislány, legnagyobb örömére, Margaret nénitől és William bácsitól egy kuglibábú szettet, és Isabeltől egy rózsaszín ruhát kapott, amelyben úgy érezte magát, mint egy királyné a mesében. Apjától semmi nem érkezett, de ilyen kincsekkel Katalin ezt nem is bánta.

Egy héttel később Margaret néni kitálalta Katalin ebédjét, és elé tette a tányért.

– Hírem van a számodra, gyermek – mondta. – Apád másik feleséget választott. Új anyád van.

Az asztalnál mindenki csendben maradt, és Katalin érezte, hogy nem értenek ezzel egyet. Ijesztő gondolat merült fel benne.

– Haza kell mennem?

– Remélem, nem – válaszolt Margaret néni. – Most ez az otthonod.

Ez jó hír volt, bár Katalin arra gondolt, vajon ez azt jelenti-e, hogy az apja már nem akarja, hogy ő vele éljen, még akkor sem, ha most van egy mostohaanyja, aki gondoskodhatna róla. Ám ez nem nagyon izgatta, hiszen sokkal jobban szeretett Oxon Hoathban lenni.

Tavasszal meglátogatta az apja, és magával hozta a feleségét. Megcsókolta Katalint, megcsodálta, hogy mennyit nőtt, és megköszönte Margaret néninek, hogy ilyen jól gondját viseli. Katalin észrevette, hogy új szemmel néz az apjára, miután hallott a hibáiról, és aggodalommal töltötte el, hogy úgy érezte, Lord Edmund valahogy összement, és már nem az az apa, akit ismert és tisztelt. Ám az iránta tanúsított udvariassága mit sem változott.

Az új Lady Edmund egy Dorothy nevű magas, barna, szertelenül beszédes nő volt.

– Tudod, gyermekem, olyan szép vagy, mint trójai Heléna
– mondta Katalinnak.

Addig még soha senki nem mondta Katalinnak, hogy szép, és fogalma sem volt, kicsoda trójai Heléna. Zavartan, de örömmel, csak mosolygott az új mostohaanyjára.

– Biztos vagyok benne, hogy jól kijövünk egymással – mondta a hölgy.

Dorothy özvegy volt, mesélte az apja ebéd közben, és jó körülmények közt maradt, így hát Lord Edmund bízott benne, hogy az anyagi problémái hamarosan megoldódnak. Kiadta Lady Hallt, és Hampshire-be tartottak, ahol Dorothynak egy Place House nevű birtoka volt.

– Drága feleségem azt mondja, hogy ez egy csinos sarka a világnak – mondta az apa, és megszorította Dorothy kezét.

Katalin egy szörnyű pillanatig aggódott, hogy az apja azt fogja mondani, menjen velük, de nem így történt, a kislány megkönnyebbülésére. Ehelyett Lord Edmund eltökélte, hogy a régi hőstetteivel fogja szórakoztatni a feleségét és mindenki mást.

– Dorothy nem tudja, hogy én szerveztem a lovagi játékokat a király koronázására – büszkélkedett. – És drágám, részt vettem azokban a játékokban, amelyeket Westminsterben tartottak, hogy megünnepeljék Henrik herceg születését, Isten nyugosztalja békében. – Keresztet vetett. – A lovasság marsallja voltam a floddeni csatában, ahol apám nagy győzelmet aratott a skótok fölött. Én is kitüntettem magam, és apám lovaggá ütött a harcmezőn. Ez azután történt, hogy a király visszaadta apámnak Norfolk hercegségét.

Dorothy csodálattal mosolygott rá, de Katalin – és talán mindenki más – ezt már sokszor hallotta. A kislány kezdett unatkozni, és az unokatestvérei izegtek-mozogtak. De az apja teljesen belelendült.

– Franciaországba mentem Mária hercegnő kíséretében, amikor Lajos király feleségül vette. Maga Henrik király adott nekem selymet és aranybrokátot, hogy viseljem, amikor neki szolgáltam az Aranybrokát Mezőn, és én voltam az egyik kihívó a lovagi tornákon.

– Milyen érdekes élete volt, kedves férjem – mondta Dororthy.

– Megvoltak a magam pillanatai – jegyezte meg Lord Edmund, és az asszonyra ragyogott.

– Hogy vannak a gyerekek? – kérdezte Margaret néni.

Lord Edmund mosolygott.

– A fiúk jól haladnak a lovagi tréningben a herceg őrmesterének vezénylete alatt. Mary még mindig a szoptatós dajkájával él Lady Hall közelében.

– Van valami híre a királyról, uram? – kérdezte William bácsi.

Edmund a homlokát ráncolta.

– A legátusi bíróságot visszahívták Rómába, a királyné kérésére. Képzelhetik, hogy Őfelsége nem örül.

Katalinnak fogalma sem volt, hogy apja miről beszél.

– Mi az a legátusi bíróság? – suttogta Thomasnak, aki mellette ült.

Apja meghallotta és megszólalt, mielőtt Thomas válaszolhatott volna.

– Ez egy különleges bíróság, amelyet azért állítottak fel, hogy eldöntse, érvényes-e a király házassága Katalin királynéval.

– Valaki mást akar feleségül venni – mondta Thomas.

Katalin megdöbbent. Katalin királyné után kapta a nevét, aki kedves és jó és bőkezű volt, és akit mindenki szeretett.

– Thomas! – rótta meg az anyja. – Elég legyen!

– De igaz – helyeselt Lord Edmund. – Nem titok, hogy az unokahúgomat, Boleyn Annát akarja elvenni. – Katalin
az elmúlt évben már többször hallotta, hogy ezt a nevet említik, de nem nagyon figyelt rá. – Ha megteszi, mi Howardok magasan fogunk szárnyalni. Az unokahúgomnak nagyon jó véleménye van rólam.

– Néhányunk jobban szeretné, ha a király ragaszkodna a törvényes feleségéhez! – közölte Margaret néni csípősen.

– De ő túl öreg ahhoz, hogy fiút adjon neki, aki az örökébe léphet – kockáztatta meg Dorothy.

Margaret néni borzolódott.

– Van egy lányuk. Ha én képes vagyok a birtokaimat irányítani, semmi okát nem látom, hogy Mária hercegnő miért ne uralkodhatna Anglián.

Dorothy visszavonult, úgy látszott, zavarban van.

Ebéd után ő és Katalin apja hamarosan távoztak, azt mondták, estére Tonbridge-ben kell lenniük. Apja megáldotta Katalint, aki előtte térdelt, és megparancsolta neki, hogy jó kislány legyen.

– Remélem, hamarosan látlak – mondta, amikor felszállt a lovára.

Végső búcsút intett a házigazdáinak a kezével és ellovagolt Dorothyval az oldalán, aki oldalt ült a hátaslován.

Amikor visszatértek a házba, Katalin látta, hogy Margaret néni a fejét rázza William bácsi felé.

– Ő a legjavíthatatlanabb gazember, akit valaha láttam – jelentette ki Margaret néni.

Katalin követte őket a nappaliba, ahol leült a padlóra, és tekézett Thomasszal és Johnnal, miközben az idősebbek a kandalló körül ücsörögtek. Figyelte, hogy miről csevegnek, mert az apjáról beszéltek. Úgy tűnt, mintha azt gondolnák, hogy nem hallja vagy nem érti őket.

– Ez a sok hencegés! – kiáltott fel Margaret néni visszafojtott hangon, amely, sajnos, jól hallatszott.

– Azt hittem, soha nem fogja abbahagyni – mondta Anne.

– Elképesztő, milyennek látja magát – folytatta az anyja.
– Floddennél az ő csapata volt az egyetlen, amelyet legyőztek. Ezt nem említette! Még a málhájukat is sikerült elveszítenie.

– Könnyen látható, hogy miért nem részesül előnyökben – tette hozzá William bácsi. – Emlékszik, hogy összeveszett Wolsey bíborossal? És a királlyal!

– Igen – mondta Margaret néni. – Nem felejtettem el, hogyan ásta alá a jó igazságszolgáltatást Surrey-ban, amikor békebíró volt – és hogy a Csillagkamara elé idézték.

– És aztán, hogy mutassa, komolyan veszi a kötelességeit, rendkívül kegyetlen volt azokhoz a szegény fiatalokhoz, akiket a Végzetes májusnapi zavargások után kivégeztek – idézte fel William bácsi.

Katalin erre hegyezni kezdte a fülét. Az apja kegyetlen? Ezt nem hiszi el. Biztosan rosszul tudják.

– Talán megtett mindent, hogy jó benyomást keltsen a királyban! – jegyezte meg Margaret néni.

– Ha így volt, drágám, nem tudott kitartani az erőfeszítésében. Egy évvel később újra a Csillagkamara előtt állt, hogy maga Őfelsége mondjon rá ítéletet zavargások szításáért. Le kellett térdelnie, és kegyelemért kellett könyörögnie. Apjának köszönhető, hogy királyi kegyelemben részesült; a többiek, akiket vele együtt megvádoltak, nem voltak ilyen szerencsések.

– Féktelen, meggondolatlan ember, és azt hiszi, hogy a törvény fölött áll.

– Leigh nagyapám felmérte őt – mondta Isabel, fejét a varrása fölé hajtva. – Gondoskodott róla, hogy Lord Edmund ne támadhassa meg a végrendeletét.

– Leigh nagymamád boldogtalan volt, amiért Joyce hozzáment – vallotta be Margaret néni. – Megpróbálta megvédeni Joyce örökségét, de Edmund az egészet elszórta, és végül elrejtőzött, nehogy az adósok börtönébe küldjék. Alig volt hús és innivaló a gyerekeknek! Emlékszel, elküldte szegény Joyce-t, hogy a bíboros segítségét kérje? A húgom egy szent volt, hogy elviselte.

Katalin megkövülten figyelt. A tekebábuk fölé hajolt, imádkozott, hogy az unokatestvérei ne lássák szégyentől égő arcát. Most jött rá, hogy az apja miért ment el titokzatosan hosszú időre.

A felnőttek elhallgattak, és az egyetlen zajt a szobában a fagolyó keltette, amikor eltalálta a tekebábúkat.

– Nos, le kell szedetnem a szolgálókkal az asztalt – mondta Margaret néni, és felállt.

Katalin figyelte, ahogy kimegy, elkeseredett attól, amit hallott. Nem értett mindent, de eleget leszűrt ahhoz, hogy tudja, kedves rokonai könnyelmű embernek tartják az apját, ráadásul butának is. És ami még rosszabb, lehet, hogy igazuk van.

3. fejezet

1530

Katalin kilencéves korában az unokanővérei, Joan és Anne, férjhez mentek. Ő mindkét esküvőn koszorúslány volt és a gyönyörű rózsaszín ruháját viselte.

Később Margaret néni azt mondta, hogy üres a ház a lányok nélkül, és szomorú arccal járkált, szemmel láthatóan emésztette magát.

– Olyan, mint amikor levágják az ember egyik karját – mondta. – Azt hiszed, örökre a tieid, aztán hirtelen már itt sincsenek. – Ölelésébe vonta Katalint. – Hála Istennek, te itt vagy, drágám, meg Thomas és John is.

Elmorzsolt egy könnycseppet. Határozottan nem volt önmaga.

Katalinnak hiányzott nagynénje nevetése és élénk önbizalma. Az elnyűhetetlen Isabelre hárult, hogy megpróbálja felvidítani Margaret kedélyét, de hiába, mert a nagynénjük úgy viselkedett, mint aki elvesztette minden reményét. A ház szomorú légköre csak súlyosbodott, amikor hír érkezett, hogy Katalin mostohaanyja meghalt gyermekágyban, és Lord Edmundra hagyta hampshire-i birtokát. Katalin nem gyászolta Dorothyt, hiszen alig ismerte, és nem látta sem őt, sem az apját a látogatásuk óta; mégis sajnálta, és az apját is, bár igencsak megkönnyebbült, hogy nem jött el Oxon Hoathba, mivel nyilván kitalálta volna, hogy a lánya érzelmei megváltoztak iránta. Amióta hallott apja hibáiról, nem tudott ugyanúgy érezni iránta, bárhogyan próbált is. Margaret néni és Isabel már azon morfondíroztak, hogy Lord Edmund hogyan boldogul, és milyen hamar fogja elzálogosítani Place House-t.

Júliusra Margaret néni csak árnyéka volt korábbi önmagának, minden életereje és élénksége eltűnt. Ezt mindenki azzal magyarázta, hogy hiányoznak neki a lányai, de hamarosan rá kellett jönniük, hogy beteg. Szeptemberben ágynak esett, Isabelre hagyta a háztartás gondjait.

Katalin halálra rémült, nehogy Isten Margaret nénit is elvegye. Ez akkora veszteséget jelentene, hogy nem tudná elviselni. Margaret volt a világ közepe, szeretetteljes, megnyugtató, erős. Katalin minden nap elment a családi kápolnába és teljes szívével imádkozott, hogy Isten gyógyítsa meg imádott nagynénjét.
De ő nem hallgatta meg.

Egyik este Isabel gyengéden felrázta Katalint, és megparancsolta neki, hogy keljen fel. Kezében gyertyával Margaret néni hálószobájába vezette a kislányt, ahol mindenki az ágy körül térdelt, és a káplán az utolsó rítusokat zsolozsmázta. William bácsi és a fiúk sírtak, és a párnákról nehéz légzés reszelős hangja hallatszott. Margaret néni arca szürke volt és beesett; úgy tűnt, senkinek a jelenlétét nem fogja fel. Katalin Isabel mellett térdelt, és olyan erősen imádkozott, mint még soha életében.

– Mentsd meg őt! Mentsd meg őt! – suttogta sürgetőn.

A lélegzés egyre gyengébb és halványabb lett. Eltelt néhány pillanat, mire Katalin észrevette, hogy megszűnt. Szörnyű csend következett, és a pap keresztet vetett.

– Teljes szívetekből imádkozzatok Margaret testvérünk lelkéért – szólította fel mindnyájukat.

– Nem! – nyüszítette Katalin, és Isabel gyorsan a karjába kapta és kivitte.

– Ez Isten akarata – suttogta elcsukló hangon.

Katalin az ágyán feküdt, kimerülten a sírástól. Bárcsak Margaret néni besétálna az ajtón, és megvigasztalná! Akarta, hogy így történjen, de persze hiába. Margaret néni a mennybe ment, ahol Katalin édesanyja és az összes eltávozott szerettük várta.
Ő üdvözült, mondta a pap, de a családja itt a földön le volt sújtva.

A rózsaszín ruhát elrakták Katalin ládájába, és ő megkapta a gyászruhát, amelyet Joan viselt gyerekkorában, amikor egy újszülött testvére meghalt. A fekete gyapjúruha dörzsölte egy kicsit, de nem törődött vele, túlságosan belesüppedt a bánatába.

Ahogy ott feküdt, azon gondolkozott, mi fog történni most. Ha Isabel marad, hogy gondját viselje William bácsinak, a fiúknak és neki, minden rendben lesz – ha egyáltalán rendben lehet, mert William bácsi nehezen fogadta el a veszteségét. Hat hónappal ezelőtt ez egy boldog, nyüzsgő ház volt; most csendes, töprengő hellyé vált, ahol az ember úgy érezte, lábujjhegyen kell járnia, nehogy megzavarja valaki bánatát. Ha nem lett volna Isabel, aki mindent megtett, hogy felvidítsa őket, Oxon Hoath nagyon lehangoló helynek tűnik.

Másnap William bácsi bejött a konyhába. Katalin egy széken ült a nagy asztalnál, és figyelte, ahogy Isabel és a szakács birsalma tortát süt.

– Hírt kaptam az apádtól, Kitty – mondta, és feltartott egy levelet. – Úgy látszik, új mostohaanyád van.

– Máris? – húzta fel Isabel a szemöldökét.

– Igen, Edmund nem vesztegette az időt. Talán egy újabb gazdag özvegyről van szó. – Megmutatta Isabelnek a sebtében írt lapot. – Egyébként azt írja, hogy Lambethben van, és Katalinnak vissza kell térnie hozzá. Azt kéri, hogy kísérd el; jövő héten küld egy hintót egy lovászfiúval.

Katalin nem tudta, hogy boldog vagy szomorú legyen. Néhány héttel ezelőtt vigasztalhatatlanul bánkódott volna, hogy el kell hagynia Oxon Hoatht, de most nem volt biztos benne. Nagyon is kedvelte apja házát Lambethben, és talán ott boldogabb lesz – ha valaha még képes lesz igazán boldog lenni. De ez attól függ, milyen az új mostohaanyja. Legalább Isabel ott lesz, ha a nő sárkánynak bizonyul. Katalinnak olvastak mostohaanyákról szóló meséket, akik többnyire gonoszok voltak.

De mi lesz szegény William bácsival? Hogy fog boldogulni Isabel nélkül, hogy fog gondoskodni a házról és a fiairól?

– Ezek a változások nem tesznek jót egy gyereknek – mondta Isabel, a tésztát hajtogatva –, de ha Howardok hívnak, nincs mit tenni. – Bosszúsnak tűnt. – Meglesznek nélkülem néhány napig? Csak addig maradok, amíg látom, hogy minden rendben van-e, aztán visszajövök.

– Nem maradsz velem? – kiáltott fel Katalin.

– Azt hiszem, William bácsinak szüksége van itt rám – mondta neki Isabel, és Williamre nézett megerősítésért. – Abban sem vagyok biztos, hogy apád arra számít, hogy Lambethben maradok. Oh, Katalin, ne sírj, drágám. – Megtörölte a kezét egy konyharuhában, és megölelte a kislányt. – Majd meglátogatlak. És ígérem, hogy mielőtt eljövök, megbizonyosodom róla, hogy boldogan kijössz-e az új mostohaanyáddal.

Katalin bólintott, úgy érezte, megbénult.

– Nekünk, nőknek, oda kell mennünk, ahová mondják – folytatta Isabel. – A bátyámnak eddig nem sikerült férjet találnia nekem, ezért eltartottként kell élnem. Elmehettem volna Stockwellbe Margaret és Joyce nővéreimmel, hogy Johnnál éljek, de jobban szeretek itt, és örülök, hogy szívesen fogadtak. – Rámosolygott William bácsira. – Te, Katalin, szerencsés vagy. Van apád, aki gondoskodik rólad. Légy hálás ezért.

William bácsi megfogta Katalin kezét.

– Szaladj, keresd meg Thomast és Johnt. Biztos vagyok benne, hogy kitalálod, mit kezdj velük.

Katalin a fiúkat a szalonban lelte meg, sakkoztak. Szívesen abbahagyták a partit, és odahozták a marokkót, hogy együtt játszhassanak. Katalinnak koncentrálnia kellett, hogy óvatosan vegye el a pálcákat a halomból, nehogy megmozdítsa a többit, és ez segített neki megnyugodni, de a lelkében eltökélt volt.
Ha a legújabb Lady Edmund szörnyetegnek bizonyul, elmenekül Lambethből bármi áron, és visszajön ide Isabellel.

Három napig tartott az útjuk Lambethbe. Otfordon és Bromley-n keresztül mentek, ahol jó fogadókban szálltak meg. Hamarosan már a Church Streeten hajtottak a Temze és Lord Edmund háza felé. A ház, amelyben Katalin született, előttük állt, szemben a Lambeth kastéllyal, a canterbury érsek városi otthonával. Szerény rezidencia volt, összehasonlítva a fejedelmi Norfolk-házzal, amelyik mögötte emelkedett a Church Street és a Paradise Street között: ez egy téglából, gerendákból és mészből készült nagyszerű épület volt, amelyiket egészen a folyópartig nyúló csodálatos kertek és gyümölcsösök vettek körül. Katalin nagybátyja, a hatalmas Norfolk herceg, apja bátyja, ott lakott, amikor a városban volt dolga. Használhatta az érsek lóval hajtott kompját a széles Temzén keresztül, ha az udvarba ment York Place-be, amely egy kőhajításnyira volt a folyón fölfelé, vagy a Parlamentbe Westminsterben, vagy még északabbra, magába Londonba.

A St Mary’s Church a Lambeth palota előtt állt. Ahogy közeledtek hozzá, Katalinba fájdalom hasított. Ott feküdt az édesanyja a hideg sírban férje, Howard ősei közt. Isabel már mondta neki, hogy nemrégiben egy sírkövet állítottak oda, hogy jelölje a helyet, és mielőtt elmegy, meglátogatják majd a sírt és imádkoznak édesanyja lelkéért. Katalin nem akart úgy emlékezni az anyjára, mint aki eltemetve fekszik a föld alatt; olyannak akarta megőrizni az emlékét, amilyen az életében volt: melegszívű és kedves és megnyugtató.

De nem volt idő szomorú dolgokon töprengeni, mert megérkeztek Lord Edmund házához. Az apja inasa az ajtóban állt, készen, hogy segítsen nekik kiszállni és megparancsolja a lovászfiúknak, hogy lássák el a lovakat, és állítsák a hintót az istállók mellé. Katalin belépett az ismerős átjáróba, miközben
a jobbján lévő hallból kijött az apja. Karján egy csinos, mosolygó hölgyet vezetett, akinek olyan kedves szeme és arca volt, mint Szűz Máriának az Oxon Hoath-i kápolnában.

– Katalin, Isabel, Isten hozott! – üdvözölte őket az apa.
– Ő Margaret, a feleségem. Katalin, pukedlizz a mostohaanyádnak.

Katalin úgy tett, de Margaret felemelte, és mindkét arcán megcsókolta.

– Milyen elragadó gyermek, Edmund! Nem is mondta nekem, hogy ilyen kincset tartogat.

Katalin felnézett Isabelre, aki bátorítón bólintott, mintha azt mondaná, hogy minden rendben lesz. Aztán belecsúsztatta kezét mostohaanyja felé nyújtott kacsójába.

– Hadd vigyelek föl, gyermek – mondta Margaret. – Segítek Isabelnek kicsomagolni.

Katalin előtt haladt fel a sarokban álló csigalépcsőn és végig a galérián a gyerekszobáig.

– Csendben kell lenned – intette a kislányt. – Mary húgod a délutáni alvását élvezi.

Mary! Katalin nem sejtette, hogy ő is itt lesz. Azt hitte, mérföldekre van Epping Forestben – ha egyáltalán gondolt rá. Nem örült túlságosan. Ám amikor Margaret kinyitotta az ajtót, és meglátta, mi fekszik az ágyán, elutasítása örömmé változott. Mert a legcsodálatosabb zöld bársonyruha hevert ott, amelyet arany hímzéses díszekkel szegtek. A rózsaszín ruhának lejárt az ideje: már kétszer kiengedték, és egy elütő színű csíkot szegtek az aljára, hogy meghosszabbítsák, de hamarosan túl kicsi lenne. Ám ez – ez csodálatos! Ilyen ruhában a Howardok igazi lányának, nem pedig szegény rokonnak fogja érezni magát. Azonnal fölmelegedett a mostohaanyja iránt.

Margaret keze nyoma mindenütt ott volt, a bútorok kifényesített felületétől és az ágyakon felhúzott hófehér ágyneműtől a kandallópárkányokon vázákban pompázó nyári virágokig és az asztalnál felszolgált kitűnő ételekig. Vajon ilyen volt Lambeth anyja idejében is? Katalin nem emlékezett.

– Szerencséd van, hogy Isten ilyen mostohát küldött neked – mondta neki Isabel, amikor feljött, hogy jóéjszakát puszit adjon. – Meg vagyok nyugodva, hogy jó kezekben foglak hagyni.

Katalin még szerencsésebbnek érezte magát, amikor megtudta, hogy a konyhai macska, egy félelmetes nőstény egerésző, kiscicákat vár. Kezdte elhinni, hogy boldog lehet itt. Még mindig hiányzott neki Margaret néni, de az emlékét elhomályosította ez az új világ. Érezte, hogy rabul ejtette kishúga, Mary, aki most kétéves, és a legelbűvölőbb gyermek volt. Élvezte, ha játszhatott vele és ha segíthetett a dajkának a gondoskodásban. Margaret és Isabel elismerőn figyelték.

Isabel nem tért vissza Oxon Hoathba, ahogy tervezték, mert William bácsi elment, hogy meglátogasson néhány Culpeper rokont, és a házat bezárták. Katalin minden napért hálás volt, amelyet a féltestvére még vele töltött. Aztán ősszel egy nap apja lelkes hangulatban jött meg az udvarból Whitehallból. Vacsoránál, Katalin meglepetésére és csalódására, elmondta, hogy Sir Edward Baynton, egy magasan a király kegyében álló udvaronc, szeretné feleségül venni Isabelt. Sir Edward megemlítette, hogy feleséget keres, és apja felajánlotta neki a mostohalánya kezét, abban a reményben, hogy így közelebb kerülhet a királyhoz.

– Előkelő hölgy leszel – mondta, majd felállt, és megölelte Isabelt. – Sir Edwardnak hatalmas birtokai vannak Wiltshire-ben, meg egy nagy háza ott, és várható, hogy magasra emelkedik a király szolgálatában.

Isabel el volt ragadtatva.

– Ez csodálatos hír! – kiáltott fel.

– Nem akarom, hogy elhagyj minket – mondta Katalin reszkető ajakkal.

Isabel megfogta a kezét.

– Drágám, egyébként is elmentem volna. Légy boldog miattam, kérlek! Harmincnégy éves vagyok, és talán soha többé nem lesz újabb lehetőségem, hogy férjhez menjek, és ez egy ragyogó parti a számomra, a legjobb, amiben valaha reménykedhettem. Sok időt fogok tölteni az udvarban, épp csak a folyó túloldalán, és gyakran meglátogathatlak.

De Katalin nem akarta, hogy kiengeszteljék.

– Mi lesz szegény William bácsival?

– Joyce húgunk azt mondta, hogy vele marad egy ideig, ha én férjhez megyek Sir Edwardhoz, úgyhogy lesz, aki gondoskodik róla. És lehetsz a koszorúslányom.

Katalin erre felvidult.

– Felvehetem a zöld ruhámat?

Nem Isabel volt az egyetlen, aki azon a télen férjhez ment. Novemberben Margaret Liegh, Katalin féltestvére, hozzáment Thomas Arundellhez, egy szépreményű udvaronchoz, és Katalin és Isabel csatlakozott az egész Leigh családhoz az esküvőn, amelyet John Leigh tartott a stockwelli házában, nem messze Lambethtől. Isabel elmesélte Katalinnak, hogy John akkor barátkozott össze Thomas Arundellel, amikor együtt szolgáltak Wolsey bíboros háztartásában. Aztán lehalkította a hangját, és elmagyarázta, hogy a bíborost jobb nem említeni, mert feldühítette a királyt, mivel nem tudott neki segíteni, hogy megszabaduljon Anna királynétól. Katalin megsajnálta a bíborost, aki biztosan gyűlölte a feladatát; de kedvelte John Leigh-t, ezt a nagydarab, vidám fickót, akinek fekete szakálla és dörgő hangja volt, és nagyon szívélyesen fogadta őket.

Katalin már harmadszor vett részt esküvőn, és közel tízévesen elég idős volt ahhoz, hogy elragadja az egész romantikája: a menyasszony a dús bíbor ruhájában, a vőlegény a hivalkodó öltözékében, az ünnepélyes eskük a templom ajtajában, a kórus által elmondott imák szépsége, miközben mindenki követte
a friss házasokat be a templomba, és a mesés ünnepség, amely ezután következett. Lord és Lady Edmund ott voltak a vendégek tömegében, és Katalin bátyjai is, akik sokkal idősebbnek és magabiztosabbnak tűntek. Mindenki nagyon vidám volt. Egy szép nap, reménykedett Katalin, neki is lesz egy ehhez hasonló, tündérmesébe illő esküvője.

4. fejezet

1531

Januárban Isabel hozzáment Sir Edward Bayntonhoz Stockwellben. Újra nagy ünnepséget rendeztek, és Katalin ismét láthatta a bátyjait. Sok csodáló pillantást vonzott a szépséges zöld ruhájában. Tudta, hogy csinos a szabadon a vállára omló sötétvörös hajával és a smaragdfüggővel, amelyet a mostohaanyja tett a nyakába. Isabel sugárzott, szemmel láthatóan boldogan élt új férjével. Sir Edward tiszteletet parancsoló, komoly férfi volt izmos testalkattal és őszülő hajjal, kellemes modorában érződött a tapasztalt udvaronc minden kifinomultsága, és láthatóan elbűvölte őt Isabel, akivel nagyjából egykorú volt. Katalin meglepetten tapasztalta, hogy hét gyereket hozott magával. Apja, aki az egyetlen jó bársonyöltözékében pompázott, elmagyarázta, hogy ők Sir Edward néhai feleségének ivadékai.

– Lesz dolga Isabelnek! – tette hozzá.

Katalinba féltékenység mart a gondolatra, hogy azok a gyerekek több figyelmet kapnak Isabeltől, mint amennyit ő fog kapni a jövőben. De róla most Margaret gondoskodott, és ő nagyon szerette a mostohaanyját.

– Kitűnő hírem van – jelentette be az apja egyik áprilisi estén, amikor vacsoránál ültek a szalonban. A fiúk otthon voltak a Norfolk-házból, és belemerültek a saját dolgaikba, de most megújult érdeklődéssel fordultak az apjukhoz. Sir Edmund mindenkire ráragyogott. – Jó unokahúgom, Lady Boleyn Anna keresett meg, ahogy Cromwell mester is, aki a bíboros helyére fog kerülni, mint a király fő minisztere. Tudjátok, barátomnak tartom.

– Edmund, térjen a lényegre – szólt rá Margaret.

– Oh, igen, a jó hír! – Lord Edmund ismét ragyogott. – Kineveztek Calais számvevőjévé, jó fizetéssel. Nos, elfogadható fizetéssel, amelyből fedeznem kell a tisztviselőimet és a lovaimat, de ez a lehetőség jókor jött, mert a hitelezőim már követelőznek.

– Örülök ön miatt, apám – mondta Charles.

Tizenöt éves volt, és valahányszor Katalin látta, mindig magasabbnak és szélesebb vállúnak tűnt.

– Mi is önnel megyünk, uram? – kérdezte George.

Charles és Henry reménykedni látszott, de Katalin félt, hogy ez a hír egy újabb nemkívánatos változást jelent majd számára.

– Nem – mondta az apja. – Egyikőtök sem jön velünk. Jobb, ha itt maradtok, ahol Norfolk nagybátyátok felkészíthet benneteket az udvari életre, és előléptetést szerezhet nektek. Ti, fiúk, vasárnap visszatértek a Norfolk-házba. Isabel magához veszi Maryt a wiltshire-i otthonába. Te, Katalin, a mostohaanyámhoz, az özvegy hercegnőhöz mész.

Ez tényleg rettenetes hír volt. Az egyetlen dolog, amelyre Katalin az özvegy hercegnővel, nagyapjának, az öreg Norfolk hercegnek az özvegyével kapcsolatban emlékezett, a tökéletes közömbösség volt egy kislány szívélyes közeledése iránt, aki megpróbált barátkozni vele egy karácsonyi összejövetelen a Norfolk-házban, hosszú évekkel azelőtt. Nagyon öreg és előkelő volt, és egy fogadónak nevezett szép házban élt, amely a Norfolk-házhoz kapcsolódott az épület folyó felőli végén.

– Ő nem csak a nagyanyád, hanem az unokanővéred is
– mondta az apja Katalinnak. – Anyám a nagynénje volt, mindketten Tilney lányok. A Tilney-k egy előkelő kelet-angliai család, és régóta közel állnak a Howardokhoz.

Katalin fütyült a Tilney-k ajánlólevelére. Túlságosan megrémült a kilátástól, hogy az özvegy fogadójába űzik, és búcsút kell mondania Margaretnek, aki az apjával Calais-be fog menni. Akkor a tengeren túl lesznek és olyan messze tőle… A gondolat könnyeket csalt a szemébe. Úgy látszott, hogy mindenkit, akit a legjobban szeret, elvesznek tőle: édesanyját, Margaret nénit, Isabelt és most a mostohaanyját. Senkit nem hagynak meg neki, akinek számít és aki gondoskodna a szükségleteiről? Égette a féltékenység, ha arra gondolt, hogy Mary Isabellel fog élni.

– Nem kell ilyen rosszkedvűnek lenned, Kitty – tett neki szemrehányást az apja.

– De én nem akarok Norfolk nagymamánál lakni! – bökte ki Katalin.

– Ostobaság! – ugatta az apja.

– Isabelnél akarok lakni!

– Ki van zárva! – torkollta le Sir Edmund. – Isabel csak egy lovag felesége; a nagyanyád hercegnő, és sokkal nagyobb a befolyása.

– A javadat fogja szolgálni – csitította Margaret, és megfogta a kislány kezét. – Teljesen megszokott dolog, hogy nemes gyerekeket előkelő háztarásokban nevelnek fel, és te most a megfelelő korban vagy. A hercegnő irányítása alatt el fogod sajátítani a képességeket és a kifinomultságot, amelyek hozzásegítenek majd, hogy jó házasságot köss, sőt, akár be is fogadjanak az udvarba.

Apja és a fiúk egyetértőn bólogattak, de Katalint nem izgatta, ha soha nem megy férjhez vagy nem fogadják be az udvarba. Reményvesztettnek és elhagyatottnak érezte magát.

– Nem akarok semmiféle vitát – fenyegette meg az apja az ujjával. – Maga a herceg döntött úgy, hogy az özvegyhez mész, és neki nem fogsz ellentmondani. A következő napokban Margaret segít majd becsomagolni a ládádat, mert a lehető leghamarabb hajóra kell szállnunk, hogy eljussunk Calais-be. Sürgető kötelességek várnak ott rám.

Világosan látszott, hogy apja lélekben már ott sem volt. Nem akart azzal foglalkozni, hogy a lánya sértett érzéseit ápolgassa.

Katalin az ablakfülkében ült, szemben a Norfolk-házzal. Minden holmiját bepakolták, és csak arra várt, hogy az apja jöjjön és kísérje el az özvegy rezidenciájára. Fivérei vele voltak, egyik lábukról a másikra álltak, alig várták, hogy ők maguk is elmehessenek és visszatérhessenek a herceg szolgálatának férfias örömeihez.

Katalin Norfolk nagybátyját csak a ritka, réges-régi karácsonyokon látta, és alig emlékezett rá, de a jelenléte rányomta bélyegét az életére, mert a szava törvény volt minden Howard rokon – és még sok más ember számára is. Mivel ő volt a legelső nemesember a birodalomban, úgy tisztelték és úgy engedelmeskedtek neki, mintha a királyi család sarja volna, ami majdnem igaz volt, legalábbis a házasságai révén, mivel az első felesége Yorki Anna, a király nagynénje, míg a második egy Stafford lány volt, akinek a régi királyi ház, Plantagenet vére folyt az ereiben. Katalin mindezt már régen tudta, mivel a családi legendárium része volt, mint ahogy az is, hogy a Howardok I. Edward király leszármazottai.

– Tetszeni fog neked az élet a Norfolk-házban – biztatta Charles.

– Nem fogok a Norfolk-házban élni – berzenkedett Katalin. – Ott fogok élni.

A ház távoli végére mutatott.

– Ez ugyanaz az épület – válaszolta Charles. – Csak külön háztartást vezetnek. Van egy másik fogadó is az épület túlsó végén, amelyben a nagybátyánk, Lord William Howard, az özvegy fia él. Amikor nagyapám urunk felépítette a Norfolk-házat, gondoskodott az özvegyéről és a gyerekeiről.

Katalin tudta, hogy a nagyapja, az öreg herceg, húsz gyereket nemzett a két feleségének. Úgy tűnt, Howardok vannak mindenütt: Lambethben, az udvarban, és szerte a királyságban, akik keresztül-kasul házasodtak az ország legelőkelőbb családjaival.

– El kell mesélned, hogy kapta vissza ősünk a rangját! – követelte Katalin.

Imádta ezt a történetet hallgatni, és óriási szüksége volt valamire, ami eltereli a figyelmét.

– Nehogy már újra meg kelljen hallgatnom! – nevetett gúnyosan George.

Charles leült, megadó tekintettel az arcán. Mindig engedett Katalinnak.

– Az első herceget megölték a bosworth-i mezőn, aki Richard királyért harcolt.

– A rossz oldalon – mutatott rá Henry.

– Valóban, mert Richardot is levágták és Tudor Henrik győzött, akit még a harcmezőn megkoronáztak. Nagyapánk akkor Surrey gróf volt, és amikor az új király megkérdezte tőle, hogy miért harcolt Richárdért, azt válaszolta, hogy ő volt a felkent uralkodója, és ha a koronát egy fatönkre tennék, akkor azért harcolna. A királyt meghatotta a lojalitása, és visszaállította őt Surrey grófságába, de nem adta oda Norfolk hercegségét. Ezt a mi Henrik királyunk ajándékozta neki Flodden után, ahol nagyapánk nagy győzelmet aratott, és megmentette a királyságot attól, hogy a skótok leigázzák. Amikor visszakapta a címet, felépítette a Norfolk-házat. A Howard kápolnát is ő építette a St Mary’s templomban az út túloldalán. Egy nap ott leszünk mindnyájan eltemetve, mint anyánk.

Katalin annyira boldogtalan volt, hogy gondolni sem mert az anyjára. Ha megtette volna, nyüszítésben tör ki. Járt Isabellel, csak egyszer, a templomban, és térdelt a sír mellett; furcsán megnyugodva érezte magát, hogy újra az anyja mellett lehet, de a hideg sírkő a halál véglegességére emlékeztette. Semmi vágyat nem érzett, hogy újra visszamenjen oda.

– A herceg rengeteg mulatságot rendez a Norfolk-házban – mesélte Charles. – Sok a látogatója, udvaroncok és külföldi követek. Találkoztam John Skeltonnal, akit a családunk emelt koszorús költővé, és mindnyájan jól kijövünk Surrey unokatestvérünkkel és Lady Maryvel.

Surrey a herceg fia és örököse volt, de Katalin egyáltalán nem emlékezett rá, bár a bátyjai azt mesélték neki, hogy verseket ír és heves a temperamentuma. Mary a testvére volt.

Tudta, hogy valami titokzatosság övezi az anyjukat. Norfolk hercegnő nem élt a herceggel. Katalin hallotta, amikor a fiúk vihogtak egy bizonyos Bess Hollanddel kapcsolatban, aki a kéthátú vadállatot művelte a nagybátyjukkal, bármit jelentett is ez, és azt mesélték, hogy miatta van fogságban a nagynénjük. De amikor Katalin faggatni kezdte őket erről, azt mondták, hogy törődjön a maga dolgával.

Apjuk odalentről szólította őket. Ideje volt indulni. Katalin vonakodva lesétált a lépcsőn, nyomában a bátyjaival. A hallban készen állt a nagy utazóláda, várta, hogy Calais-be szállítsák. Szolgálók nyüzsögtek, takarítottak, felkészítették a házat az új bérlői számára. Apja és Margaret egy-két nap múlva már nem lesz itt, és Katalinnak fogalma sem volt, mikor látja őket viszont. Úgy állt, mint egy kőszobor, miközben Margaret ráadta a köpenyét és lesimította a haját, aztán megfogta a kezét, és követte Lord Edmundot ki a bejárati ajtón.

Először a fiúkat tették le a Norfolk-háznál, és vártak, amíg átmentek a bejárat boltívén és eltűntek a mögötte elterülő udvarban. Aztán végigsétáltak a kockamintás téglafal mellett a folyó melletti kapuhoz. Egy kapus beengedte és átvezette őket egy gerendákból készült boltíven, amelyik kikövezett udvarra vezetett. Követték őt egy, a túloldalon nyíló ajtóhoz, és hatalmas csarnokban találták magukat, ahol libériás szolgák, tisztek és hölgyek futkostak ide-oda. Egy ajtónálló előlépett, és felszólította őket, hogy menjenek utána az emeletre a nagy szobába.

Az özvegy hercegnőt nyilván értesítették a jövetelükről, mert királyi pózban ült egy gazdagon párnázott széken egy Howard címerrel díszített baldachin alatt. Edmund és Margaret meghajoltak előtte, és Katalin óvatosan pukedlizett.

– Isten hozta önöket, Lord és Lady Edmund – szólalt meg az özvegy száraz, sipító hangon.

– Üdvözlet, asszonyom – válaszolta Edmund. – Remélem, jó egészségnek örvend. Elhoztuk önnek Katalin kisasszonyt.

– Hadd lássam.

Margaret megbökte egy kicsit Katalint, és ő előrelépett. Amikor fel merte emelni a szemét, látta, hogy az özvegy sokkal öregebb, mint ahogyan emlékezett, de kifinomult a külseje és a ruhája. Arca vékony és karvalyszerű volt, szeme éles, modora higgadt és magabiztos. Fekete selymet viselt, de sziporkázott az ékszerektől.

– Nos, gyermek, mi mondanivalód van?

Katalin tudta az illemet, és Margaret megmondta neki, hogy hogyan válaszoljon.

– Üdvözlöm, hölgyem. Nagyon megtisztel, hogy szívesen fogad a házában. Igen hálás vagyok.

Az özvegy mosolygott.

– Szépen mondtad, gyermek. Remélem, boldog leszel itt. Most Emmet anya elkísér a szobádba. Ő itt a komornák úrnője.

Egy kövér, sötét hajú nő, aki egy engedelmes tehénre emlékeztette Katalint, lépett előre és fogta meg a kezét.

– Búcsúzz el a szüleidtől – parancsolta az özvegy.

– Isten veled, lányom – mondta az apja, és szívből megcsókolta. – Légy jó kislány, és tedd, amit mondanak. Ha Isten is úgy akarja, hamarosan látni fogjuk egymást.

– Vigyázz magadra, gyermekem. Itt jól gondodat fogják viselni.

Margaret mosolygott, amikor megcsókolta.

Katalint túlságosan elöntötték az érzelmek, hogy beszélni tudjon.

– Viszontlátásra – mondta alig hallható hangon.

Aztán Emmet anya elvezette, el mindentől, amit ismert, és átvitte a sarokban nyíló ajtón, fel rengeteg lépcsőn egy galériára, ahol sok kép függött a falakon. A galéria túlsó végén kinyitott egy ajtót, és Katalin belépett a legszebb szobába, amelyet valaha látott. Szebb volt, mint az a kényelmes szoba, amelyikben Oxon Hoathban aludt, még apja nagyszerű hálószobájánál is szebb. Állt benne egy faragott baldachinos ágy egy fal előtt, amelyen egy virágokkal teleszőtt faliszőnyeg függött. A falak fehérek voltak, bíborbársony függönyök lógtak az ólomüveg ablakok előtt, amelyeken keresztül Katalin az alant elterülő kerteket látta. Volt még ott egy kecses asztal és szék, és egy ravaszul aranyozott kék láda, a ruháknak. Az ő ládája mellette állt.

– Látom, tetszik – mosolygott Emmet anya, és kezdte átvizsgálni Katalin néhány ruhadarabját. A zöld ruhánál megállt, hogy megcsodálja.

– Ezt kell viselned, amikor a herceg eljön – mondta, és a párnára tette a rongybabát. – Nincs más holmid, gyermek?

– Csak ezek.

Katalin megmutatta neki a kis szütyőt, amelyet magával hozott, és kivette belőle a tekebábúit és a régi bársonydarabokból összetákolt varrókészletét.

– Szentséges Isten! – kiáltott fel Emmet anya. – Hallottam, hogy az apád szegény, és most már el is hiszem. Nos, találunk majd játékokat a számodra a padláson. A többi ifjú hölgy itt jóval idősebb nálad.

– Többi ifjú hölgy? – visszhangozta Katalin.

Úgy képzelte, hogy egyedül fog itt élni az özveggyel.

– Igen, elég sokan vannak. Asszonyom nagy házat vezet, és sok rokont és alattvalót támogat. A rangos férjes asszonyoknak saját szobájuk van. A szobalányok a hajadon úrhölgyekkel a szomszédos hálóteremben alszanak. Az ifjú hölgyek kiszolgálják a hercegnőt, és azt várják, hogy jó férjet találjon a számukra, ahogy neked is talál majd egy napon. Szerencsés vagy, hogy ilyen jó helyre kerültél.

Minden kedves fogadtatás és a gyönyörű hálószoba ellenére Katalin nem ezt érezte. De nevetést hallott, ahogy végighaladt a galérián, ami reményt keltett benne, hogy az idősebb társai talán vidám népség lesznek, akik kedvesen bánnak majd vele és segítenek neki megismerni ezt a rémisztő új világot.

Aznap este hatkor Emmet anya megmosta Katalin arcát és kezét, megfésülte a haját, lekefélte a ruháját, és levitte a nagyterembe vacsorázni. Ott, már a háromlábú asztaloknál ülő, csevegő emberek nagy számától is lenyűgözve, Katalin hiába kereste a hercegnőt a magas asztalnál.

– Őfelsége a szalonjában vacsorázik – magyarázta Emmet anya. – A kamarása és a háztartása fő tisztségviselői elnökölnek az asztaloknál. Elintéztem, hogy két férjes asszony gondoskodjon rólad. – Mutatta az utat egy székhez az egyik oldalasztalnál, amelynél nők és lányok élénk csoportja ült, mind sokkal idősebbek Katalinnál.

– Lady Tilney és Bulmer úrhölgy, ő Katalin Howard kisasszony, úrnőm unokája házasság révén – mondta. – Tudja, hogy önök fognak vigyázni rá.

A két nő felállt, és gyors pukedlibe ereszkedett.

– Természetesen – mondta az egyikük. Kedvesnek tűnt a meleg hangjával, csinos arcával és barna hajával. – Isten hozta, Katalin kisasszony.

– Lady Tilney a hercegnő unokaöccsének, Sir Philip Tilney-nek a felesége – mondta Emmet anya Katalinnak, aki sietve pukedlizett. – Sok Tilney-nk van itt!

– Hívj csak Malynnek, gyermekem – mondta Lady Tilney. – A férjem az egyik ajtónálló a király magánlakosztályában, és az év elején jöttem ide, hogy megszüljem a fiamat. Ő most dajkaságban van Stangate-ben.

– Hány éves vagy, Katalin? – kérdezte Bulmer úrhölgy, Lady Tilney társa, amikor Emmet anya elment a saját helyére az asztalfőre.

Mindnyájan leültek, helyet szorítva a kislánynak. Volt valami Bulmer úrhölgyben, ami nem tetszett Katalinnak; dohos szagot árasztott, és olyan suttogó volt a hangja, hogy Katalinnak hegyeznie kellett a fülét, hogy meghallja.

– Tízéves vagyok – mondta. – Apám Lord Edmund Howard. – A nők pillantást váltottak, mint a legtöbb ember, amikor Katalin apja említésre került. – A király Calais-be küldte. Nagyon fontos ember.

Egy másik lány, aki ott ült, kuncogni kezdett. Malyn oldalba bökte.

– Ő asszonyunk unokája, úgyhogy mutass némi tiszteletet. Katalin, szeretnél egy kis nyúlpástétomot?

Az étel nem volt olyan finom, mint amilyet Margaret szolgált fel Lambethben, és határozottan nem érte el Margaret néni színvonalát, de ehető volt, és bőséges. Ám Katalin alig tudott valamit lenyelni. Semmit nem akart jobban, mint hazamenni. De holnapután már valaki más fog a házukban lakni, és az apja és Margaret egy hajón lesznek, útban Calais felé. Többé már nem volt otthona. Hirtelen nagy, hüppögős könnyeket ontott.

Az ifjú hölgyek a vigasztalására siettek. Malyn átkarolta és a haját simogatta, és Emmet anya futva jött.

– Hosszú volt számára a nap – mondta. – Gyere, báránykám, hadd tegyelek ágyba. Egy jó kis alvás, és olyan leszel, mint új korodban.

Felemelte Katalint, és elvitte a bámuló társaság mellett, ki a teremből. Katalin hamarosan ágyban volt, az asztalon hagyott égő gyertya mellett. Reszketve feküdt, időnként zokogás rázta meg, de végül elszunnyadt.

Emmet anyának igaza volt. Reggel tényleg egy kicsit jobban érezte magát. Korán felkeltették, a kápolnába misére és reggelizni kellett mennie. Mindenki kedves volt hozzá, és az ifjú hölgyek egy csoportja kivitte őt a kertbe fogócskázni. Legtöbbjük idősebb volt nála – Katalin úgy ítélte meg, hogy tizenöt és huszonöt év közt lehetnek –, de szívesen kényeztettek egy tízévest.

– Vigyázz, ne piszkold össze magad – kiáltott utána Emmet anya. – A hercegnő látni akar ebéd után.

– Vajon mit akar az Öreg Ágnes tőled? – kérdezte egy Dorothy Berwick nevű lány, miközben a Temzéhez vezető ösvényen sétáltak.

Katalin döbbenten hallotta, hogy így beszélnek méltóságteljes nagyanyjáról.

– Talán azt szeretné tudni, hogy Katalin kisasszony jobban érzi-e magát – tanakodott Dotty Baskerville, az egyik szobalány.

Sötét hajú, telt keblű és cserfes szépség volt.

– Kedves a hercegnő? – kérdezte Katalin.

– Az Öreg Ágnes? – Kat, az egyik csinos Tilney unokatestvér, egy karcsú, tökéletes bőrű lány, szólt közbe. – Vannak, akik keménynek és rosszindulatúnak tartják; legalábbis a gyerekei. Állandóan veszekszik velük, hol ezen, hol azon. De túlságosan lefoglalják a saját ügyei ahhoz, hogy sok figyelmet pazaroljon ránk. Hagyja, hogy a saját dolgainkkal törődjünk, ami nagyon jó nekünk. Emmet anya felel értünk, de ő engedékeny; tőle akár még egy gyilkosságot is megúszhatnánk.

– Nem mintha elhanyagolnának minket – mondta Dorothy. – Szállást és ellátást kapunk, és új ruhákat minden húsvétkor, és a kötelességeink nem megterhelők. Öreg Ágnes nem olyan, aki a komornáival üldögél egy varrókörben hajnaltól késő estig, hála Istennek! Egyszer talán majd összeszedi magát, hogy férjet találjon nekünk. Közben pedig megszerezzük a magunk élvezetét.

A lányok nevetni kezdtek. Katalin nem értette, mit találnak olyan mulatságosnak.

Hamarosan együtt rohangászott velük, sövények mögé futott be, lugasokban bújt el vagy teljes hangerővel visított az üldözőkkel.

Senki nem jött, hogy rájuk szóljon, amiért lármáznak, vagy hogy valamilyen feladat elvégzésére hívja őket. Katalin kezdte azt hinni, hogy ha az élet mindig ilyen lesz a hercegnő kastélyában, talán még meg is szerethet itt.

Később a hercegnő előtt állt, és próbált nem Öreg Ágnesként gondolni rá, bár attól tartott, hogy a név örökre megragadt a fejében.

– Nos, Katalin – kezdte a hercegnő –, remélem, ma jobban érzed magad. Sajnálattal hallottam, mennyire elkeseredett voltál tegnap este.

– Igen, jobban vagyok, köszönöm, asszonyom – válaszolta Katalin, bár nem volt benne biztos, hogy ez igaz.

Még mindig elhagyottnak és szeretettől megfosztottnak érezte magát, és félt ijesztő nagyanyjától.

– Örömmel hallom – válaszolta a hercegnő, aki egyenes háttal ült pompás székében. – El fogunk foglalni, és elűzzük a szomorúságod. Holnap reggeltől két óra hosszat tanulni fogsz minden nap. Felfogadtam egy tanárt, aki megtanít írni és oktat neked némi franciát, és egy táncmestert, hogy megtanuld a készségeket, amelyek egy Howard lányhoz illenek. – Tánc! Katalin kedélye kezdett felvidulni, bár annak nem túlságosan örült, hogy franciául kell tanulnia. – Ezek azok a dolgok, amelyek megnövelik az esélyeidet, hogy jó házasságot köss, ami elkerülhetetlen, tekintve, hogy nincs hozományod – mondta az özvegy. – De a csinos arcoddal és nemesi véreddel és az összeköttetéseiddel, ez leküzdhető. – Ez biztató volt, és igazi dicséret a félelmetes öreg hölgytől. – Különben sem kell emiatt aggódnunk még néhány évig. Nos, gyermekem, holnap tíz órakor legyél a kápolnában.

Katalin némi izgalommal tartott oda másnap reggel, félt, hogy a leckék túl nehezek lesznek a számára, nem fogja tudni elsajátítani őket. Csalódottan vette tudomásul, hogy Chamber mester, a tanár, egy távolságtartó fiatal tisztviselő, aki semmi empátiát nem érzett egy gyermek, főleg egy nőnemű gyermek iránt. Éber tekintete alatt Katalin kötelességtudóan dolgozott, mégis kevés haladást ért el. Ismerte valamennyire az ábécét, ám amikor összerakta a betűket, nem volt sok értelmük.

– F-I-Ú – ismételte Chamber mester vagy századszor. – Írja le: fiú.

– Ú-I-F – írta Katalin.

Még neki is rendetlennek tűnt az írása. A tanár bosszúsan sóhajtott.

– Mára abbahagyjuk, és holnap majd többet gyakorolunk.

A táncmesterével sokkal jobban haladt. A mester azt mondta neki, hogy természetes kecsesség jellemzi, és Katalin minden nehézség nélkül megtanulta a pavane, a basse tánc és a passemezzo lépéseit. Imádta ezeket az órákat, imádta a lant és a pásztorsíp zenéjét, amelyet a hercegnő házi muzsikusai játszottak neki, és azok nyilvánvaló csodálatát, akik eljöttek, hogy megnézzék.

Ám amikor nem volt az óráin, vagy nem vett részt a hangoskodásban a kertben, szomorúnak érezte magát. Malyn Tilney továbbra is barátságos volt, és Joan Bulmer elég kedvesen viselkedett vele, bár körüllengte valami titokzatosság. Katalin hallotta, amikor az egyik lány azt mondta, elhagyta a férjét, hogy a hercegnőt szolgálja, és senki nem tudta, miért. De a fiatal hölgyeknek, akik néha játszottak Katalinnal, és érdeklődtek, hogyan boldogul, megvoltak a maguk érdekei és gondjai, amelyek nem egy gyerek érdekeit és gondjait jelentették. A legtöbb előkelő hölgy kevés figyelmet szentelt neki. Gyakran hallott vidám hangokat a szobájuk ajtaja mögül, de őt soha nem hívták, hogy vegyen részt a mulatságban.

Magányos volt, egy kívülálló. Emmet anya kedvesen bánt vele, de őt lefoglalta a sok kötelesség, amelyek látszólag abból álltak, hogy az összes fiatal hölgyet kiszolgálja, akik úgy bántak vele, mintha kizárólag azért lett volna ott, hogy egy füttyentésükre rendelkezésre álljon. Nem hanyagolta el Katalint – gondoskodott róla, hogy mindig legyen tiszta holmija, foglalkozott a modorával és minden este észszerű időben ágyba dugta – de gyakran túl elfoglalt volt.

Az étkezéseknél a nemes hölgyek asztalánál a beszélgetés nagy része elment Katalin füle mellett, de sokat hallott Lady Boleyn Annáról, aki még mindig főszerepet játszott az udvarban és a király érzelmeiben. Sok megjegyzés hangzott el arról, hogy Katalin királynét kitiltották az udvarból a nyáron, és az ifjú hölgyek fogadtak, hogy a király hamarosan feleségül veszi Annát. Csak néhányan tűntek úgy, hogy ezt helytelenítik. Katalin tudta, örülnie kellene, hogy az unokatestvére királyné lesz, mert ez dicsőséget jelent a Howardoknak, de sajnálta szegény Katalin királynét, és egy nap olyan dolgokat hallott Lady Annáról, amelyek nyugtalanították.

Vacsoránál ültek a hallban, marhasültet ettek és élénken tárgyalták a király házasságának Nagy Ügyét, amikor Joan Bulmer megemlítette, hogy Anna az új vallás híve.

Új vallás? Katalinnak fogalma sem volt róla, hogy ez mit jelent. Úgy nevelték, hogy mondjon imákat, járjon misére, ismerje a katekizmust, vallja meg a bűneit, tisztelje a római pápát, és mindenekfölött szeresse Istent.

– Mi az az új vallás? – kérdezte.

– Azt jelenti, hogy Lady Anna Luther Márton követője – válaszolta Joan Bulmer elítélően, ami egyáltalán nem világosította fel Katalint, hiszen még soha nem hallott Luther Mártonról.
– Az ilyenek elutasítják az egyház legtöbb szentségét, és nagyban hagyatkoznak a prédikálásra.

Malyn Katalin megmentésére sietett.

– A szentségek a keresztség, bérmálás, eucharisztia, bűnbocsánat, betegek kenete, házasság és egyházi rend. Luther Márton mindet elutasítja, kivéve a keresztség és az úrvacsora szentségét. Felemelte szavát az egyházon belüli visszaélések ellen, és bár szerzetes, feleségül vett egy apácát. Ezért olyan dühös rá az egyház.

– Nagyon gonosznak tűnik – kiáltott fel Katalin döbbenten. Joanhoz fordult. – Lady Anna elutasítja a szentségeket?

– Valójában nem tudjuk – mondta Malyn gyorsan, és felszúrt egy újabb darab húst a villájára. – Azt mondják, hogy hevesen támogatja az egyház reformját.

Katalin elképedt. A templomok, amelyeket ismert és a papok, akikkel találkozott, tökéletesen rendben voltak, és semmi szükségük nem volt reformra.

– Miért? – kérdezte.

– Szereted a kérdéseket – jegyezte meg Joan.

Malyn türelmes volt vele.

– Vannak rossz papok, akik pénzért árusítják a bűnbocsánatot, és a papság nagyon gazdag, bár a mi Urunk csak egy szegény ács volt. Vannak, akik úgy gondolják, hogy a papságnak követnie kellene az ő példáját.

Ez nagyon helyesen hangzott, és Katalin bólintott, megerősítést nyert Anna unokanővérével kapcsolatban.

– Remélem, Lady Anna királyné lesz – mondta, mire számos szempár villant felé, nem mind barátságosan.

Úgy érezte, kínos helyzetbe került, holott nem akart megbántani senkit. De joga van a véleményéhez! Végül is Anna az unokanővére. Fogadott volna, hogy a jelenlévők közül senki más nincs ilyen közeli rokonságban vele.

A vacsora hátralévő része alatt nem vettek róla tudomást, ami gyakran megesett, ezért kezdte magát olyan boldogtalannak és reményvesztettnek érezni, hogy végül sírva fakadt. Már amúgy is bőgő masina hírében állt.

– Az Isten szerelmére, Katalin kisasszony, fel a fejjel! – tett neki szemrehányást Dorothy. – Mindannyian elhagytuk a családunkat, hogy ide jöjjünk, de minket nem fog sírni vagy búslakodni látni. Mi tudjuk, hogy ez a javunkat szolgálja.

– Néhányan közülünk nem voltak olyan fiatalok, mint Katalin, amikor megérkeztünk – emlékeztette őt Margaret Bennet, a hercegnő egyik férjes nemesasszonya. Férje a hercegnő személyes titkáraként szolgált, és boldogan éltek együtt. Margaret annyira szőke volt, hogy nem látszott a szemöldöke, de nyugodt, tartózkodó modora vonzóvá tette. – Önöknek, hölgyeim, nem szabad elfelejteni, hogy a gyermeknek hiányzik az apja és az anyja. Katalin, a honvágy el fog múlni, ígérem.

Ahogy Katalin akkor érezte magát, ezt nehezen tudta elhinni. Örült, amikor Malyn és egy másik fiatal hölgy, Meg Morton, felajánlották, hogy megtanítják sakkozni.

5. fejezet

1533

Februárban Katalin tizenkét éves lett. Már majdnem két éve volt a Norfolk-házban, és Margaret Bennetnek igaza lett: a honvágy elmúlt. Fokozatosan hozzászokott a hercegnő háztartásának nyüzsgéséhez és rutinjához, és gyermekkorának korábbi emlékei elhomályosultak. Apja és Margaret továbbra is Calais-ben voltak, de Charles, Henry és George néha meglátogatták. Ekkoriban már nem hiányzott neki annyira Isabel. Féltestvére Wiltshire-ben élt, belemerült a mostohagyermekei ügyeibe. Még mindig rendszeresen írt és érdeklődött Katalin iránt, de úgy tűnt, hogy már egy másik világhoz tartozik.

Katalin megtanulta élvezni az itteni életét. Az ifjú hölgyek barátságosabbak lettek, és ő a nagyanyja férfi tisztviselőinek, sőt még a zsémbes öreg portásnak is a kivételezett kedvencévé vált. A férfiak vezették a hercegnő háztartását és nagyon fagyosak tudtak lenni a benne élő fiatal hölgyekkel. Katalin különleges helyzetet élvezett az özvegy közvetlen közelében szolgáló urak, a rokonok és az alárendeltek körében, akik, hozzá hasonlóan, az öreg hölgytől kaptak fedelet a fejük fölé és nyertek el pozíciókat. A hercegnő időről-időre magához rendelte, és megkérdezte, hogyan érzi magát, és elmondja-e az imáit és szorgalmas-e az óráin. A válasz, egész egyszerűen, a nem volt, de Katalin mindig elmesélte az igazságnak megfelelően, hogy a táncban jól halad, és minden tőle telhetőt megtesz a betűk és a francia nyelv terén. Aztán a nagyanyja mintha megfeledkezett volna róla a következő alkalomig.

A születésnapján azonban érte küldött.

– Ajándékom van a számodra – mondta.

Egyenes háttal ült királyi székében és átnyújtott Katalinnak egy kis bársony zacskót. Egy láncon lógó kis aranykereszt volt benne.

– Amikor viseled, gondolj Urunk szenvedésére – intette a nagyanyja. – Azt mondják, hogy akaratos és frivol és élvezetkedvelő vagy, és kevés benned a jámborság.

Katalin elfehéredett. Mi rossz van abban, ha vidám a kedélye, élvezi a nevetést a többi lánnyal és szereti a szép ruhákat? Mi van, ha kibújik olyan feladatok alól, amelyeket nem kedvel? Ilyen például a ruhák javítása, a sütemények készítése vagy a segítés a kamrában, csupa olyasmi, amit Emmet anya megfelelő elfoglaltságnak tart egy ifjú hölgy számára. És Isten tényleg annyira bánja, hogy nincs mindig ott a kápolnában, amikor ott kellene lennie?

– Ezeket a hajlamokat korlátozni kell – folytatta a hercegnő. – Nem tehetjük egyszerűen azt, amit akarunk ebben az életben. Figyelned kell rá, hogy megjavulj.

– Igen, asszonyom – mormolta Katalin, és arca égett zavarában.

– De kedves a szíved – mondta az öreg hölgy, és mosolygott. – Ez fontosabb, mint sok minden más.

Katalin rendkívül felvidult, amikor Dorothy Berwick bepattant a szobájába aznap délelőtt.

– Katalin kisasszony, beszéltünk önről és úgy gondoljuk, hogy mivel már férjhez adható korban van, elég felnőtt ahhoz, hogy csatlakozzon hozzánk az úrhölgyek szobájában, ha óhajt – mondta. – Igazság szerint az a véleményünk, hogy kezd nagyon csinos lenni, és sok udvarló fog kajtatni ön után.

Katalin elpirult ettől a váratlan dicsérettől. Beképzeltség nélkül tudta, hogy kellemes ránézni: a tükre ezt minden nap elmondta neki. Howard orrot kapott a természettől, de az arca kerek és bájos, a szeme súlyos szemhéjú és kék, ajka telt és rózsapiros volt, és a haja úgy omlott a hátára, mint egy hullámzó vörös köpeny. És igazság szerint tényleg felnövőben volt. Az összefűzött bársony pruszlik alatt bimbózott a melle, és két hónappal azelőtt megjelent az, amit Emmet anya a virágzásának nevezett, a vérfolt, amelyet minden hónapban meg fog tapasztalni, amíg túl nem lépi a gyermekszülés korát. Keményen dolgozott a tánctudásán és a testtartásán, és olyan józan volt, mint egy felnőtt hölgy. Bárcsak magasabb lenne!

El volt ragadtatva, hogy befogadták az úrhölgyek hálótermének testvéri közösségébe, hiszen már régen vágyott rá, hogy tagja lehessen annak a vidám társaságnak, és bekapcsolódhasson a nevetésbe, amelyet oly gyakran hallott a zárt ajtó mögül. És örült, amikor Emmet anya megmondta neki, hogy továbbra is megtarthatja a külön szobáját és magánéletet élhet, amikor akar, ami csak egy Howard lánynak jutott osztályrészül.

De ma éjjel a hálóteremben fog aludni és csatlakozik a mulatsághoz! Összeszedte a hálóruháját és a köpenyét, és követte Dorothyt végig a galérián, izgatottan a várakozástól.

Egy hosszú, fagerendás, magas mennyezetű szobába lépett, amelynek meszelt falai és ólomüveg ablakai voltak. Tíz nagy baldachinos ágy állt benne, mind visszahajtott függönnyel, és Katalin egy hosszú bakasztalt látott a szoba közepén. Néhány ágy rendetlen volt a rászórt ledobott ruháktól, és voltak olyanok, amelyeket még be sem vetettek. Volt ott még egy másik fiatal nő is, aki csak egy vékony alsóruhát viselt, és egy ládában kutatott.

– Siess, Margery, elkésel az ebédről – sürgette Dorothy.

Katalin az orrát fintorította. A hálóteremnek áporodott volt a levegője, izzadság, lábak és kiürítetlen éjjeli edények szagát árasztotta.

– Tudom, hogy bűzlik – sóhajtott fel Dorothy. – A szobalányok késnek, mint mindig. Nekik kell tisztán tartani és kiszellőztetni a szobát. Ne aggódj, később majd jönnek, és friss ágyneműt húznak neked. Kinyitok egy ablakot. Lehet, hogy osztoznod kell – folytatta, és rámutatott egy ágyra a sarokban.
– Attól függ, ki hol alszik. Gyakran osztozunk az ágyakon. Többen vagyunk, mint ahány ágy van.

Margery felnézett rá, és nevetett.

Aznap este, miután Emmet anya bezárta őket a hálóterembe, az ifjú nemes hölgyek nagyon szívesen fogadták Katalint. Körülbelül tizennégyen voltak, mind a hercegnő rokonai és alárendeltjei. Néhányan azt remélték, hogy férjet foghatnak, néhányan csak örültek, hogy egy előkelő tető van a fejük fölött. A hercegnő férjezett hölgyei, mint Malyn Tilney, a férjükkel osztottak meg egy szobát, de Margaret Bennet szívesebben aludt a hálóteremben, mert az kényelmesebb volt, mint az általa szekrénynek nevezett kuckó, ahol az övéi aludtak. Katalin már számos nemes hölggyel barátságot kötött, és érezte, hogy egy kicsit tisztelik, mivel olyan közeli rokonságban áll a hercegnővel; mindig „Katalin kisasszony” volt a számukra, holott egymás közt csak keresztneveket használtak.

A csacsogás és kacagás nagyon későig eltartott, sokkal későbbig, mint az ő lefekvési ideje volt. Senki nem mondta neki, hogy menjen ágyba, úgyhogy ott ült a többiekkel az asztalnál. Meglepődött, amikor éjfél felé néhány nemes hölgy felállt és elkezdte kicserélni a leégett gyertyákat, és egy Alice Wilkes nevű pici, holdvilág képű lány kinyitott egy szekrényt, és kivett egy letakart tálat. Amikor levette róla a kendőt, egy sonka bukkant elő.

– A konyhából elcsenve! – jelentette be, és mindenki kuncogott.

Valaki más egy abroszt terített az asztalra, míg a többiek különböző holmikat vettek elő a szekrényből: tányérokat, késeket, serlegeket, egy magas süteményt és egy tál gyümölcsöt. Aztán Dorothy elővarázsolt egy kancsó bort, és tökéletes lett a lakoma.

– Lássanak neki hölgyek! – kiáltotta el magát Alice. – Ön is Katalin kisasszony.

Mindenki vett a sonkából. Finom volt, a lopott voltánál fogva még inkább.

Nem ez volt az egyetlen meglepetés, amelyik Katalint érte.

– Itt vannak valakinél a kulcsok? – kérdezte Meg Morton.

– Itt! – mondta Alice diadalittasan, és feltartotta őket. – Katalinhoz fordult. – Öreg Ágnes beviteti a kulcsokat a saját szobájába éjszakára, de vannak pótkulcsai egy kampón a mosdójában, és azoknak, akik előkészítik őt a lefekvéshez, könnyű elcsenni őket. A reggel beköszönte előtt mindig visszakerülnek a helyükre, és ő soha nem veszi észre, hogy eltűntek. Úgy horkol, mint egy bivaly!

Katalin nem állta meg nevetés nélkül.

– De miért akarnak kimenni a hálóteremből?

– Mi nem akarunk kimenni – kuncogott Kat Tilney. – Látogatóink jönnek!

– Már meg is érkeztek – jelentette be Dorothy, amikor halk kopogás hallatszott az ajtó felől.

Katalin csak ámult, amikor egy csoport fiatalember lépett be. Mindegyiket ismerte – ott volt a mindig tréfáskedvű Mr. Waldegrave, az apró és vidám Mr. Damport, Mr. Ashby, Mr. Faver és Margaret férje, Mr. Bennet; mind a hercegnő lakosztályában szolgáltak. Utoljára Mr. Maunsay, egy izmos, jóképű ajtónálló érkezett.

– Azért jöttek, hogy osztozzanak a lakomában – magyarázta Mary Lascelles.

A hálóteremben lévő hölgyek közül Katalin őt kedvelte a legkevésbé, mert nagyképű volt, és fenn hordta az orrát. Korábban a hercegnő unokájának, Lord William egyik lányának a dajkája volt, de a gyermek már idősebb lett, ezért Marynek a hercegnő háztartásában találtak helyet.

– Katalin kisasszony! – mosolygott Damport. – Jó itt látni önt. Már igazi ifjú hölgy. Kér egy almát?

Széles mozdulattal átnyújtott egyet.

– Köszönöm, uram! – mondta Katalin, és kivágott egy pukedlit, elfogta az alkalom hangulata.

Hamarosan mindenki az ágyakon ült, evett, ivott és nevetett, a beszélgetésüket hangos suttogások szakították meg: „Shh! Valaki meghallja!”

Mr. Waldegrave Katalinra kacsintott, és elővett egy újabb kancsó bort. Az ital egyenesen a lány fejébe szállt. Amikor felállt, hogy vágjon még egy szelet sonkát, megbillent a világ, és Dorothy, nevetésrohamok közt, ágyba segítette. Katalin ruhástól lefeküdt, és lehunyta a szemét. Hallotta, hogy Dorothy ezt mondja:

– Hagyjuk, hogy ma egyedül aludjon.

– Ez nem fog sokáig tartani – kuncogott valaki más.

Katalin ködösen sok csoszogást és nevetgélést hallott, és később, amikor magához tért és kinyitotta a szemét, az ablakon beáradó holdfényben homályosan ki tudta venni összebújt emberek alakját néhány ágyon – emberekét, akik nem bajlódtak azzal, hogy behúzzák az ágy függönyét. Volt, aki sóhajtozott és nyögött, mintha fájdalmai volnának; mások vihogtak. Ekkor elméletben már tudta, hogy mi a kéthátú fenevad, de nem kapcsolta rögtön össze azzal, ami a hálóteremben zajlott. Aztán egy férfi felállt, és fesztelenül elsétált mellette a mosdóhelyiség felé. Anyaszült meztelen volt, és ekkor Katalin rájött az igazságra.

A fal felé fordult, és lángoló arccal feküdt ott, szíve hevesen vert. Hogy lehetnek ilyen szégyentelenek?

Emmet anya és a hercegnő nyilván nem tudják, mi folyik itt, különben biztosan véget vetnének neki? Lehetetlen volt elhinni, hogy Malyn Tilney is tudja. De – Katalin szeme végigpásztázta a holdfényes szobát – Dorothy, Kat, Alice, Meg, Joan és Dotty… Mind azt csinálták, látszólag nem vettek tudomást egymásról, sem magáról Katalinról. És Margaret is ezt tette, a hangokból ítélve, amelyek az ágya függönyei mögül hallatszottak. Csak Mary feküdt egyedül, nyitott függönyök mellett. De mi van a többiekkel, akik egyedül feküdtek le, és behúzták a függönyüket? Nincs fülük, hogy hallják, mi zajlik? Tudniuk kell.

Azt magyarázta magának, hogy a többiek csak szórakoznak, hogy amit csinálnak, nem zavar senkit. Eltökélte, hogy nyugodt marad, és nem mond semmit. Csodálatos volt a mai este; érezte, hogy befogadták és elfogadták. Miért kellene felborítania a szekeret? Emmet anya nem egyszer elmondta neki, hogy jó családból származó ifjú hölgyek nem kompromittálják az erényüket, ha előnyös házasságban reménykednek. Mások, ha akarják, hagyják figyelmen kívül a kedves hölgy elveit; ő, Katalin, nem fog részt venni az esti hancúrozásban – de részt vehet a vidámságban és a társaságban. Ki ő, hogy elárulja a barátait? Miután megtalálta a paradicsomot, nem fogja elhagyni.

– Látott minket – jegyezte meg Dorothy reggel, mosolyogva.
– Remélem, számíthatunk a diszkréciójára.

– Természetesen – nyugtatta meg Katalin. – Remekül éreztem magam. Gyakran tartanak ünnepségeket?

– Amilyen gyakran csak tudunk – nevetett Alice. – Legalább egyszer vagy kétszer egy héten, ha sikerül elég ételt és italt becsempésznünk. Nagyon hanyagok a konyhában, nem hiányzik nekik semmi. Értesítjük egymást, amikor készen állunk. A fiatalemberek szívesen jönnek, amikor csak tudnak. De ennek titokban kell maradnia.

– Senkinek nem mondom el – ígérte Katalin.

– Jó kislány – ragyogott Alice. – Egy nap lesznek saját csodálói.

Ezután Katalin legtöbb éjszaka a hálóteremben aludt, és élvezettel vett részt a lakomázásban és mókázásban, de gondoskodott róla, hogy mindig lefeküdjön, mielőtt a többiek kevésbé ártatlan időtöltéssel kezdtek szórakozni. Néha nem tudta megállni, hogy ne figyelje őket, mert az általuk keltett zaj ébren tartotta, és kíváncsi volt. A szeretkezés hamarosan kevés titkot őrzött meg előtte. Mindent látott.

Egy ragyogó áprilisi napon, amikor a fák virágban álltak, a hercegnő kamarása mindenkit a nagyterembe rendelt, és bejelentette, hogy Lady Boleyn Annát királynévá kiáltották ki.

Sokan tapsoltak, és csak néhány savanyú arcot lehetett látni, mert jól tudták, milyen közeli rokonságban áll a hercegnő Lady Annával.

Amint elbocsátották őket, az úrhölgyek izgatottan fecsegni kezdtek. A szemtelen Meg Morton irigy pillantást vetett Katalinra.

– Fogadok, hogy hamarosan komorna lesz!

– Tényleg?

Ez nem jutott Katalin eszébe, bár tudta, hogy jó dolgok várnak a Howardokra, ha Annából királynét csinálnak. Nem mintha az apjával jó dolgok történtek volna. Ritka leveleiben, amelyeknek a felolvasásához Katalinnak másokat kellett megkérnie, arról panaszkodott, hogy még mindig adósságai vannak és szükséget szenved. Megkérte Cromwell mestert, hogy könyörögjön a királynál segítségért, de a király elutasította. „Nem tudom visszafizetni Cromwell mester kedvességét”
– írta. „Bár sok rokonom van, olyan kevéssé támogatnak, hogy hihetetlen, és annyira meghurcoltak a világ szemében, hogy tudom, mekkora kincs egy hű barát.” Nehézségeit jól ismerték Lambethben, Katalin nagy szégyenére. Nem akarta, hogy az emberek sajnálják, amiért ilyen könnyelmű apja van.

Amikor Katalin megtudta, hogy a hercegnő fogja vinni Anna királyné uszályát a koronázáson, reménykedni kezdett, hogy őt is meghívják, de Mr. Waldegrave elmagyarázta neki, hogy csak a királyné szolgálói és a nagyurak feleségei vehetnek részt az ünnepségen. Utolsó találkozásukkor a hercegnő is hangot adott a reményének, hogy Katalin csatlakozhat Anna királyné háztartásához. Katalin imádkozott, hogy a nagyanyja kérjen egy helyet a számára, de múlt az idő, és úgy hírlett, hogy a királyné szolgálóit mostanra már kiválasztották.

Megvigasztalta a hír, hogy a folyón csodás életképet mutatnak be, amikor Anna feljön a Temzén a Greenwich-palotából a londoni Towerbe, mielőtt hivatalosan belépne a fővárosba a koronázást megelőzően. Katalin fiatal hölgyek és nemesasszonyok csoportjával fogja nézni.

Aznap tűzött a késő májusi nap. Katalin az istállók legkezesebb hátaslován ült, és Malyn és Dorothy közt lovagolt Southwarkon keresztül, el a London Bridge mellett Bermondsey-be, úriember barátaik kíséretében. Csatlakoztak a tömeghez a zsúfolt folyóparton a Towerrel szemben. Sikerült keresztülverekedni magukat egészen a vízig, és hagyták, hogy Katalin álljon elől, ahonnan jól látott; nagy sár volt, és a szép bőrcipője hamar bemocskolódott, de túl izgatott volt ahhoz, hogy törődjön vele.

Órákig vártak, nem tudták pontosan, mikor érkezik a királyné a Towerbe. Utcai árusok törték át magukat az emberek falán, és Mr. Waldegrave és Mr. Damport forró süteményt és sört vásárolt mindnyájuknak, mivel várható volt, hogy nem érnek vissza vacsorára. Végül öt óra körül megjelent a nagyszerű menet a folyókanyarban. Micsoda látvány volt! Rengeteg vidáman feldíszített bárka érkezett, sok közülük a legcsodálatosabb zenét játszó dalnokokat és elképesztő vízi életképeket vitt rémes szörnyekkel és tüzet okádó férfiakkal, amitől Katalin és még néhány ifjú hölgy sikoltozni kezdett. Egyszer csak megjelent a királyné bárkája, gyönyörűen siklott a Temzén, bíborbársony és címeres zászlók díszítették. Még Anna királynéra is vethettek egy pillantást, akinek sötét volt a haja, és csodálatosan festett csillogó ruhájában. Ahogy a bárka a Towerhez közeledett, trombiták fanfárja és ágyúk fülsiketítő lövése hallatszott. Katalin ki tudta venni a királyné alakját, ahogy kiszállt és néhány fontos úr üdvözölte, aztán eltűnt az erődben.

A tömeg ezt követően szétoszlott. Katalin és a barátai berekedtek az éljenzéstől, de Katalin figyelmét nem kerülte el, hogy rengeteg ember csendben maradt és helytelenítette a történteket. Ez volt az egyetlen folt az amúgy csodálatos délutánon, és a napot megkoronázta, hogy amikor visszaértek Lambethbe, az esemény tiszteletére rendezett bankett várta őket. Katalin rengeteg édességet és cukros csemegét falt be, és Mr. Damport hozott neki egy kehely bort, hogy szopogassa el. Szédülő fejjel a saját szobájába ment lefeküdni.

Három nappal később ott állt a tömegben a nagyteremben, hogy megnézze, amikor a hercegnő elindul a koronázásra. Nagyanyja belépője nagyszerűen sikerült. Arany koronája volt a fején, és hermelinnel szegett dús bíborbársony ruhát viselt. Elvonult mellettük, szolgálók egész hordájának és a sok lordnak és ladynek a kíséretében, akik Lambethben szálltak meg, és Katalin, aki ellopakodott az emberek háta mögött, láthatta, ahogy beszáll az aranyozott hintóba, és elhajt.

Amikor a hercegnő késő este visszaérkezett a koronázási bankett után, leült pompás székébe a nagyteremben, és elmesélte csupafül háztartásának, hogyan vonult be a királyné a Westminster apátságba csodás öltözékében. Haja lazán omlott le díszes koronája és gyöngyökkel és drágakövekkel kivarrt főkötője alól. Az uszálya olyan hosszú volt, hogy a hercegnő nem bírta el egyedül a súlyát, úgyhogy Edward Bayntonnak, Isabel férjének, aki a királyné új kamarása lett, kellett segítenie középen. Katalin, Isabel miatt, el volt ragadtatva Sir Edward előléptetésétől.
A féltestvére most biztosan nagyon előkelő hölgy lett!

A hercegnő elmesélte, hogyan szolgálta ki Anna királynét skarlát ruhát viselő lordok és ladyk nagyszerű kísérete. Anna maga egy gazdagon díszített széken ült a magas oltár előtti emelvényen, jobb kezében egy aranyjogart, baljában egy galambbal díszített elefántcsont rudat tartott, és Cranmer érsek helyezte a fejére I. Edward koronáját.

– Néhányan önök közül talán értik ennek a jelentőségét – mondta a hölgy. – Azoknak az okulására, akik nem, Szent Edward koronájának használata azt jelenti, hogy Lady Annát uralkodó királynévá, nem csupán királyi feleséggé koronázták. Ez nagy megtiszteltetés egy Howard vérből származó nőnek, és kifejezi, mennyire szereti és tiszteli a király a királynéját.