Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Rafał Kosik

Różaniec

Powergraph, 2017

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Nemere István

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A kötet fordítását a ©POLAND Translation Program támogatta.

ISBN 978-963-551-113-6

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2017–2022, Rafał Kosik

© Hungarian translation 2022, Nemere István

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELSŐ RÉSZ

I.

AZ ELŐÉRZETE sugallhatta volna, hogy már átért a másik oldalra, de nem voltak előérzetei, az ősei ezt már nagyon régóta elnyomták. Akkor értette meg, hogy valami nincsen rendben, amikor két termetes fickó, kilétüket elfedő aranyozott-tükrös álarcban, elállta az útját az esti futása közben. A park fái eltakarták a lámpák fényét, hát majdnem beléjük ütközött. Azt hitte, hogy megtámadják, és talán csak ezért reagált: oldalra vetette magát, megbotlott a járdaszegélyben. Elektromos csattanást hallott, a kék szikrák a feje fölött repültek el. A fűre ért a keze, ellökte magát, és rohant. Nem kiabált, és nem nézett hátra, takarékoskodott az erejével. Egyszerűen csak futott, a leggyorsabban, ahogyan tudott. A kék szikrák még kétszer süvítettek a levegőbe. Az üldözők nem tudtak egyszerre futni és lőni. Nőtt közöttük a távolság. Lehagyhatta őket, hiszen nap mint nap futott. Átugrott egy alacsony sövényen, rózsákat taposott le, és elfordult az Ujazdowski utcai kapu irányába. Nem érték utol, vagy tizenöt méterre mögötte futottak. Ha eléri a kaput, ott már sok ember lesz, és kamerák, sok kamera. Máris a kövezett kis fasorban járt, és csak néhány másodperc választotta el a megmeneküléstől.

A kapunál megtorpant egy narancsszínű Nysa. A „SEL” feliratú ajtók sűrített levegő sziszegésével nyíltak, belülről pedig négy fekete, narancsszínű kezeslábast viselő férfi ugrott ki, sisakjukon arany-tükrös arcvédővel. Ijedten megingott, majdnem megtorpant, balra fordult, és máris sprintelt, de a pillanatnyi habozás miatt időt veszített. A kék szikrák fájdalmasan martak bele a bal vállába, a lövedék többi része szisszenve ment szét a vaskerítésen. A rózsaszirmok úgy repültek szét, mint a tollpihék a széttépett párnából. Felkiáltott, és megingott. A tehetetlen karja fékezte, mégis továbbfutott.

Két alak jött szembe. Rendőrök! Kinyitotta a száját, de már nem maradt ideje kiáltani. A szikrák a járda gránitlapjainak réseiben táncoltak. A fényes tűk elérték a lábát, a vádlija máris erejét veszítette. A földre zuhant, az ép kezével próbálta visszafogni az esést. A rendőrök lelassítottak, és tíz-egynéhány méterről, kíváncsian szemlélték a jelenetet. Döbbenten emelte rájuk a tekintetét, és ekkor értette meg: ez nem egy rablás.

Nehéz bakancsok dübörögtek a füle mellett. Valaki a térdével nyomta a földhöz, egy másik hátracsavarta a kezét, és bilincset rakott a csuklójára. Hárman emelték fel, mert egyedül nem tudott talpra állni.

– Marek Reweda polgártárs? – áradt ki a hang az egyik álarc mögül, és válaszra sem várva folytatta: – Nyolc-Egyes Selejtező vagyok. Varsó elnöke nevében bűnmegelőzés céljából őrizetbe vesszük önt. A jogait akkor ismertetjük, ha elfogásának törvényessége megerősítést nyer.

Tanácstalanul nézte egyik tükrös álarcot a másik után. Már tudta, de még szüksége volt egy pillanatra, hogy elhiggye. Hiszen egy óra múlva várták vacsorára, és holnap lesz a találkozója, és még nincs kész a projekt sem.

– Hogyan? – Ennyit tudott csak kinyögni. – Hiszen én nem… Én semmit sem…

Ennél többet nem tudott mondani, mert egy vászonzsákot húztak a fejére. Érezte, hogy maguk után vonszolják, tehetetlen lába a cipője orrával szántotta a füvet. De hát mi ez? Hiszen macskát akart venni, hogy valami élő mászkáljon a lakásban. Már-már eldöntötte, hogy fekete lesz a macska, hogy a szőnyegen ne látszódjon a levedlett szőre. Le kell mosnia a kocsit, és Ankának ajándékot venni… és annyi dolga lenne még… Hát hogy van ez?

Mögötte összecsapódtak az ajtók, a Nysa elektromos motorjaival sietség nélkül indult a Háromkereszt tér felé. A külső borítása színt váltott narancssárgáról kékre, és az oldalán megjelent egy vízszerelőket reklámozó cég neve.

* * *

A kommunikátor sistergő és hörgő zaja rántotta ki az ideges álomból, és vetette a másnaposság karmaiba. A tenyerével vakon csapott az éjjeliszekrényre. Csak harmadikra sikerült elnémítania a készüléket. Kinyitotta a szemét, és a mennyezetre nézett. Megsárgult fehér, és az egykori csillár zsinórján lógó meztelen villanykörte. Úgysem használta soha a felső világítást. Felült, és tekintetét a két méterrel odébb lévő, megsárgult falra meg a szeméttel teli polcra szegezte.

Kimászott az ágyból, a falnak támaszkodott, a piszkos ablakon át kilátott a beton termeszbolyra, aminek ő is része. Odalent hangyányi méretű emberek, ez nem volt jó látvány a nap kezdetére. Kicsit megszédült, elkapta az ablakpárkányt. Távolabb a föld mintha ívelten felemelkedett volna, a Muranów negyed háztetői már-már eltűntek a messzeségben. Varsó a feje köré tekeredett. Még a szoba falai sem derékszögekben találkoztak, és hullámzottak. Alig tudta megőrizni az egyensúlyát.

„Van pénzem – gondolta –, vehetnék akár egy lakást a Żoliborz negyedben kétszer két méteres terasszal, cserepes pálmával. A terasz éppen az ilyen reggeleken lenne nagyon jó.” Ezt az ötletet forgatta a fejében, és, mint mindig, most is arra a következtetésre jutott: akkor lenne csak bajban, a nyakára járna az Adóhivatal. Hiszen nem szabad, hogy felfigyeljenek rá.

A szemét most a keskeny konyhai főzőlapra fordította, amit a mosogató és a bejárati ajtó közé szorítottak be. Istenem, a pástétomos szendvicsek, hát onnan jön ez a bűz! A konyhaasztalon egy nedves törölköző hevert. Kit hozott haza? Valami nőt! Nem emlékezett sem az estére, sem az éjszakára.

Nyelte a nyálát, de nem mintha éhes lenne. Nehéz volt kordában tartania az emésztőcsatornáját. Elvonszolta magát a levendula- és páraszagú fürdőszobába, ahol rögtön belehányt a vécékagylóba. Aztán a hideg csap alá tette a fejét, majd beállt a zuhany alá. Csak ezután tudta elkezdeni önmaga újraélesztését egy acetil-szalicilsav. Nem volt könnyű lenyelnie a pezsgő folyadékot. Visszatette a hűtőbe a pástétomos szendvicseket, és próbálta összeszedni a gondolatait.

Ma délután Maria van a programban, kéthetente láthatja,makkor is csupán pár órája van a kislány számára. Tegnap nem kellett volna ennyit inni. De még előtte – pillantott a kommunikátorra – találkozója van egy ügyféllel, aki miatt pár perccel ezelőtt a Szöveges Üzenet félbeszakította szép álmát. Pénzt kell szereznie, hogy láthassa a lányát.

Lement a lifttel a földszintre, és ösztönösen fordult a lakóház halljában a trafik felé. De már hetek óta zárva volt, az automatákat sem töltötték fel cigarettával. Nem baj, majd útközben vesz valahol.

* * *

Eljön, nem jön el, eljön… A cigarettásdobozt az ujjai között forgatta. A francba, ha nem jön, majd lesz másik. Már a második kávét itta, és a kirakaton át nézte a napfényes, forgalmas járdát. Talán valahol ott van már az ügyfél is, harmadszor megy el a kávézó előtt, és viaskodik a gondolataival. Eljön, vagy nem jön el? Mivel az ügyfelet a hálózat névtelensége felbátorította, megrendeli a szolgáltatást, aztán mégis megrémül a személyes találkozástól. Ez persze naiv dolog, mert az interneten a diszkréció a kezdők ábrándja. Ha valakit kinyomoznának, hát megteszik. A titok a létezés szürke hétköznapjainak jellegtelenségében rejlik. Legalábbis így kellene ennek kinéznie kívülről. Kopott, elnyűtt katonai zubbony, divatkerülő nadrág és simléderes sapka. Ez utóbbi azért, hogy elkerülje a biztonsági kamerák szemét, amelyeket általában a mennyezet alatt helyeznek el. Itt most olyan helyet választott, ahová egyik sem lát.

Az asztalon hevert a kommunikátor, lapos, tenyérben elférő fekete készülék. Másodpercenként kivilágította az órát, percet. Tizenkettő-negyvenhét, már több mint negyedórája elmúlt a megbeszélt időpont. Ez is gyakran megesett. A nuzzler szakmában türelmesnek kell lenni, bár Harpad esetében ez szerzett tulajdonság volt, és az élet más területein nem gyakorolta. Az élet más területei nála igen rosszul néztek ki. Mindjárt negyven, és az egyetlen, ami nem hiányzott neki, az a pénz volt. Minden más káosz. Kellett neki az álcázás, a szürkeség, nehogy a Felügyelet felfigyeljen rá. Több próbát is tett, hogy fél állást vállaljon, ami egy vagy két hónap múlva azzal ért véget, hogy jól összeveszett a főnökével. Senki sem szereti azt a dolgozót, aki mindent jobban tud. A hivatalos munkahely hiánya jelentett egy kis problémát, de ennél jobban már nem tudta magát álcázni úgy, hogy közben ne veszítse el önmagát. Ami meg a családi ügyeit illeti…

– Harpad úr? – Az asztal fölé egy kis termetű, patkányarcú férfi hajolt. Tar koponya, kerek szemüveg, a füle eláll és ugyanakkor kicsit hegyes, egyértelműen valami rágcsálóra emlékeztette Harpadot. A jövevény úgy tartotta maga előtt a műbőr táskát sovány, hajlott kezében, mintha még nem döntötte volna el: azt védelmezi, vagy amögé rejtőzik?

Harpad kitette az asztalra a nyitott diszkretert, és annak plüssel borított belsejébe tette a kommunikátort. Rámutatott a vele szemben álló székre. A jövevény engedelmesen leült, vagy inkább rácuppant a szék szélére. Ő is betette a kommunikátorát a készülékbe, és az asztallapra szegezte a tekintetét.

– Rossz előérzetem van. A feleségem újabban rosszul bánik velem – kezdte csöndes fejhangon. – Őszintén szólva, egyre rosszabbul. A munkahelyemen is reménytelen a helyzet. Azt hiszem, annak is rossz hatása van rám, ahogyan a főnök bánik velem… Esténként az ágyban fekve arról fantáziálok, hogyan kéne megölnöm őt. Ez persze csak afféle ábrándozás… Nem teszem meg. Hogyan is tehetném? Tegnap meg volt egy kellemetlen helyzet a szomszéddal…

– Nem kell magyarázkodnia. – Harpad bezárta a diszkretert. Innentől kezdve a készülékeiket akusztikusan más hatásoktól elektromágnesesen elszigetelték. – Nem érdekelnek az ön indítékai. Ön fizet, én pedig megadom a PV-értéket.

– Ilyen egyszerű? – A patkány a beszélgetőpartnerére pillantott, de a tekintete máris elvágtatott másfelé.

Harpadot kezdte idegesíteni:

– Ugye ezt akarta?

– Igen, igen… – bólogatott hevesen a jövevény, majd ismét az asztallapra szegezte a tekintetét.

Mivel Harpad hiába várta a következő kérdést, hát elmagyarázta:

– Ön most fizet. A választ tizenöt perc múlva szállítom.

– És ha elszökik a pénzemmel? – A patkány drámai arckifejezéssel nézett rá.

– Akkor ez azt jelenti, hogy önt meglopták – felelte Harpad nyugodtan. – De mióta ebben a szakmában vagyok, vagyis kábé tizenkét éve, még sohasem tettem ilyet.

Patkány úr koponyáján verejtékcseppek fénylettek, bár a kávézóban egyáltalán nem volt hőség. Remegő kézzel kivett a táskából egy szürke mentolcukorkás dobozt. Harpad nem várt tovább. Elvette, zsebre vágta, kivette a kommunikátorát a diszkreterből, és kiment. A Potenciális Veszély kikeresése egy percig tart, talán kettőig. Arra a negyedórára főleg azért volt szüksége, hogy az ügyfél szavahihetőségét ellenőrizze. Ha a fickó a rendőrségtől jött, a kísérői nem veszik le a szemüket a pénzzel teli mentolos dobozról. A civilizált kereskedelemben bankjegyeket már régóta nem használnak, de domináns fizetőeszközök voltak azokon a helyeken, ahol Harpad szabályosan megjelent. Annak idején a bankókat olyan jó anyagból készítették, hogy még ma is használni lehetett őket. Minden legális tranzakciót regisztrálnak és megadóztatnak. No de nem azért használják a bankjegyeket, hogy bármit is regisztráljanak.

A lebukás esélye mindig megvolt, bár most aligha, a rendőrség nem ilyen szerencsétlen alakot vetne be akcióba. Harpad nem kedvelte ez efféléket.

Elhagyott két kaput, bement a harmadikon – ezt már előre kinézte magának –, három kútszerű udvaron is átment, a zeniten álló nap bevilágította őket, és máris a következő mellékutcán volt. A pár lépéssel távolabb leparkolt Triumph fény-és hangjelzéssel válaszolt, az ajtó kiugrott a karosszériából, és majdnem a tetőre hajlott fel. Harpad beült a székbe, egy gombnyomással bezárta az ajtót, és elsötétítette az ablakokat. Fellélegzett. A hűs kocsibelső biztonságérzetet sugallt, szinte tökéletesen elválasztotta őt a zajtól forrongó várostól. Kocsival bejönni az óvárosba nem volt olcsó, no meg a parkolás jogát sem adták ingyen, de egy kis darab magánszférára szüksége volt. Bekapcsolta a zajszűrőt, és az anyósülésre tette a dobozt. A kesztyűtartóból kivette a kézi szkennert, elhúzta a doboz fölött. Tudta, nem robbanószer, nem is poloska. A pénzt meg sem számolta, bedobta a kesztyűtartóba. Kitapogatta a jobb füle mögött a gombot. Megnyomta, kattant. Becsukta a szemét, és még mélyebbre csúszott a székben.

Arcok, nevek és számok töltötték ki a zöld térséget. Harpad úszott, sőt repült közöttük, de már érezte az irányt. Ismerős volt a rekord-érzés, vonzotta a dolog. Szétszórta a fölösleges adatokat, mígnem célba ért. Egyszerűen ment a vizualizálás: egy kis tábla a fényképpel, családi és keresztnévvel és a PV-értékkel. Ebből láthatta, mekkora bajban van a kicsi, verejtékező Patkány úr.

Kinyitotta a szemét. Alig volt változás. A külső hangok alig hatoltak be a kocsiba, a sötét, de fókuszált ablakok mögött ködös árnyékok suhantak csupán. Kivette a dzseki zsebéből a rozsdamentes acélból készült cigarettatárcát, rajta a vésett felirat: „Pawelnek, életem szerelmének”. A kis gumiszalag nyolc cigarettát fogott össze. Az öngyújtó lángot lőtt. Az ibolyaillatú füst a mennyezet alá gyűlt. A szürke füstcsíkok lustán bolyongtak a levegőben. Az a Kozielski – mert ez volt a Patkány neve – veszített. A PV-je százhoz közelített, már csak három pont választotta el tőle. Az ösztöne hát nem tévedett! Olyan közel járt már a veszély-határhoz, hogy az már majdnem a végét jelentette. Elég csak tudatosítani benne a veszélyt, és a helyzet már magában hordozza az ítéletet.

A hátsó ülésről egy buldogképű pasas nézett rá. A hamutartóért nyúló Harpad keze félúton megtorpant. Az ösztönt túlreklámozták. Az a rohadék itt ült hátul egész idő alatt. Harpad nem volt hülye, hát nem kezdett trükközni. Mielőtt kinyitná az ajtót, a fickó egy egész tárat lőne a hátába. Fellélegzett, hogy megnyugtassa a szívét, és megkérdezte:

– Mit akarsz?

– Majd megtudod. – A betolakodó hangja is olyan volt, mint a külseje. – Indulj!

– Hová?

– Indulsz!

Van-e fegyvere? Mindegy is. Ha valaki képes kinyitni a kocsi átalakított zárszerkezetét és a váltakozó kódját, akkor a revolvere felől már nem illik őt kérdezni. Megérintette a műszerfalat, az ablakok ismét átlátszóak lettek, a napfény kitöltötte a jármű belsejét. Egy pillanattal később valamennyire elhomályosodtak, reagálva a kinti fényerőre. A fedélzeti számítógép a szélvédőre vetítette a központi navigációs alprogramot, ami tartalmazta az innen a Kabat negyedbe vezető utat. Ez is a Buldog műve. Harpad megnyomta a start gombot, és hagyta, hogy a számítógép átvegye az ellenőrzést a kocsi fölött a negyedbe vezető úton. A Triumph kivárt egy lyukat az érkező kocsik között, majd lágyan becsatlakozott a forgalomba.

Valaki az életére pályázik? Az ügyfelek, akiknek csökkentett PV-t adott, általában már nem tudtak nála reklamálni.  Akkor hát ki? Úszott a Centrum utcáin, megkerülte a kormányzati negyedet, és elhúzott a Pulawska utcán. Kényszerítette magát, hogy ne tegyen fel kérdéseket. A látványra összpontosított. A most épülő Dél-Mokotów-i pénzügyi negyedben a Twin Styles irodaházainak vázai már elérték a nyolcvanadik emeletet. Jókora darabok! Ha itt ekkora építményeket emeltek, akkor valami hasonlóan nagynak kell már nőnie a Lomianka negyedben is.

Hát, ez így nem fog menni. Átvette a vezetést, máskor is így tett, ha legalább a helyzet ellenőrzésének látszatát szerette volna megőrizni. Vigyázott, hogy ne lépje túl a megengedett sebességet. Lehet, hogy elrabolták, mégsem szeretett volna kapcsolatba kerülni a rendőrséggel. Vigyázott, ne váltson sávot túl gyakran, és ne is gyorsítson túl dinamikusan. Mindez hatással van a PV-értékre.

– Száz méter múlva jobbra fordulsz.

Harpad engedelmesen befordult. Az úttest itt nem önsimító volt, kicsit megrázta a kocsit. Harpadnek különféle ötletei támadtak, de egyiket sem valósította meg. Már kezdettől elvetette a fizikai ellenállás gondolatát, az ilyesmiben nem volt jó.

A házak, vagy inkább villák az erdő szélén álltak, amint elhagyták a Kabat negyedet. Itt egy lakás kisebb vagyonba került. Engedve Buldog utasításainak, még néhányszor fordult, végül az út egy elhagyatott gyárcsarnokhoz vezetett. Talán valamikor gyár lehetett, vagy autószerelő műhely. Bent a homályban állt egy régi fekete Oldsmobile. Harpad megtorpant ott, ahol mondták neki.

– Kiszállsz.

Nem sietett, érezte, hogy hamarosan még kellemetlenebb helyzetbe kerül. Mivel nem volt választása, lenyomta a kilincset. A talpa alatt kavicsok és üvegszilánkok sírtak fel. Varsónak ebben a részében hőség uralkodott, ami után a Bielany utcáit majd felhőszakadás önti el.

Most két férfit látott. Gorillák. Gyanította, hogy van még két másik is, azokat nem látta. Az öltönyök túlzó eleganciája éles kontrasztot alkotott a csúnya környezettel. A Buldog kiszállt a Triumph-ból, és most megjelent Harpad előtt a maga teljességében, vagy inkább annak hiányában. Kövér törpe volt szürke köpenyben. Rövid, göndör haja úgy nézett ki, mintha özönvíz előtti brillantinnal kenték volna be jó vastagon, de lehet, hogy csak egyszerűen zsíros volt. A fickó a Trumphnak támaszkodott, rágyújtott, majd hanyag fejmozdulattal mutatta Harpadnak a fekete limuzint. Az egyik gorilla valamit beszélt a csuklójához, a limuzin ajtaja kinyílt, belül az árnyék még a kocsinál is feketébb volt. A nuzzler nyelt egyet, és elindult a fekete ajtónyílás felé. Nagyon igyekezett, hogy ne látszódjon gyávának. Ez nem nagyon ment neki, majdnem elbotlott a saját lábában. Eszébe jutott: ezek is biztosan ugyanazt gondolják róla, amit ő a Patkányról. Nem motozták meg, tudták, hogy nem lesz vele baj.

A limuzin hűvös belső terében jól kikészített bőr illata terjengett, és volt drága dohány, és még valami, amit Harpad nem ismert fel. Belecsúszott a mély ülésbe, az ajtó becsukódott, ő meg ott maradt a majdnem teljes sötétségben. Kis idő múlva felismert egy, a könyöklőbe szerelt diszkretert. Beletette a kommunkátorát, lecsukta a fedelet, így senki sem hallgathatta le őket.

Várt, és közben érezte, hogyan gyorsul a pulzusa. Megrezzent, amikor a csöndet megtörte egy hang:

– Konkurenciát jelentesz nekünk.

Ezt a hangot nem kell felemelni azért, hogy gazdája célt érjen. Harpad a nadrágjába törölte izzadó tenyerét. Konkurencia? Úgy tudta, Varsóban nincsenek vetélytársai. Tíz-egynéhány egyszerű család tevékenykedett, nem is ellenőrizték a PV-t, nem voltak rá képesek. Hogy valaki betörhessen a g.A.I.a. bázisába, beültetett chipre volt szükség, csak így lehetett becsapni a biztonsági rendszert. A g.A.I.a. szerverek helyét titokban tartották, nem lehet oda bejutni csak úgy, hogy egy kábellel csatlakozunk, és leszívjuk az adatokat.

– Ha már idehoztatok, az azt jelenti: tudjátok, mivel foglalkozom. – Végre képes volt válaszolni. – Akkor azt is tudjátok, hogy ebben a városban nincsenek vetélytársaim.

– Varsóban nekünk több mint száz nuzzler dolgozik.

– Nem férhetnek hozzá a g.A.I.a. bázis adataihoz. Erre még a rendőrség, sőt a Felügyelet és Provokáció sem képes. A rendszer autonóm. Azok a nuzzlerek semmire sem mennek…

– Az általuk nyújtott szolgáltatások minősége nem érdekel minket. – A láthatatlan beszélgetőtárs hangja nem viselte el az ellentmondást. Farkashang, ragadozó hangja. – Számunkra a lojalitásuk a fontos. Törődünk a barátainkkal. Neked mi hiányzik az életedben? Jó nőt akarsz dugni? Megkapod.

– Az ilyen ügyekben nincs szükségem közvetítőkre. Azt akarjátok, hogy a haszon egy részét átadjam? – Arról kérdezett, amitől már régóta félt.

– A kis szaros hasznod sem érdekel. Rosszul veszi ki magát, ha az egyetlen igazi nuzzler szabadúszó. Valami mást várunk tőled.

Harpadnak a lélegzete is elakadt, nézte a sötétséget.

– Mit? – kérdezte csöndesen.

– Menned kell – hallotta. – El kell hoznod Marysiát.

* * *

Patkány, Buldog, Farkas. Ezek az emberek: állatok. Harpad a Visztula partján állt egy szürke épület előtt. A Triumphnak támaszkodott. Nagyon szeretett volna rágyújtani. A Nem-Nap az innenső oldalán vékonyabbnak tűnt. Kis patak csorgott a hátán, nem csak a hőség miatt. Mégsem vette le a dzsekijét. Percenként pillantott az órájára. Beírta a kommunikátor naptárába: időpontot kell kérnie a Triumph-szervizben, hogy kicseréljék a zárat. Egy listáról kiválasztotta az első szervizt: „KLIMEK – gépkocsik teljes javítása”. Nem volt ereje megnézni az ügyfelek véleményeit a szervizről. Tudta, hogy ezt most csak önmaga megnyugtatására teszi. Két üzenetet küldött a Patkánynak is, mindkettő visszajött.

Ott van! A fekete hajú kislány a többi gyerekkel együtt szaladt ki az iskolakapun. Csak azok jöhettek ki, akiknek gondviselőjük, vagy inkább azok ID-chipjei a porta szkennerének hatókörében voltak. Néhány autó várakozott. A legtöbb gondviselő gyalog jött a legközelebbi metróállomástól.

Marysia az apja nyakába ugrott. A férfi a levegőbe emelte – érezte, hogy egyre nehezebb a gyerek, ő meg egyre gyengébb. Harpad számára az „egy hét” tizennégy napot jelentett, ma pedig éppen a találkozás miatt ünnepnap volt.

– Elmegyünk az állatkertbe? – kérdezte a kislány.

– Kicsit később. Most el kell intéznem egy ügyet, és…

– Papa… – Ennek a nézésnek nem lehet ellenállni. Harpad sóhajtott, és elfordította a tekintetét. Egy óra telt el azóta, hogy kijött a kávézóból. Igen kicsi a valószínűsége, hogy a Patkány még ott várja őt. Biztosan hazamenekült az odújába, és rémülten összegömbölyödött a vackán. Annál jobb, nem kell a lányát ilyen ügyekbe belevinni. A Patkányt majd megkeresi, és átadja a rossz híreket. Nem akart semmi konkrétumot küldeni írásban. De erre még ráér. Marysiával kéthetente egyszer találkozhat.

– Induljunk! – mosolygott, és közben a hátizsákot betette a kocsiba. – Akarsz elöl ülni?

A kicsi szeme felragyogott. Egy szó nélkül azonnal, mielőtt az apja mást mond, máris beugrott az első ülésre. Ezt persze tiltották. A türkizkék évben született, vagyis most volt kilencéves. Az ilyen korú gyermeknek hátul kellene ülnie egy különleges, ütközés esetén automatikusan megkeményedő burokban. Ám ha automata vezette a kocsit, az ablakok elsötétültek, és semmit sem lehetett látni. Az sem izgatta a férfit, hogy ha kiszállnak, az utcai kamerák megláthatják őket. Már tudat alatt is érezte, honnan és milyen szögben láthatják őt a kamerák. Ez a szakmája.

A kocsi épp hogy elindult a beprogramozott útvonalon, amikor üzenetet jelzett a kommunikátor. Harpad a képernyőre pillantott. Hát persze hogy a volt felesége üzent: csak délután ötig övé a gyerek, egy perccel sem tovább. Ma délután kap még néhány ilyen üzenetet, nehogy elfelejtse, milyen szar élete van. Marysia anyja már nem kémkedik utána, de a fenyegetés, hogy megvádolja a férjét a kislány molesztálásával, továbbra is Harpad feje fölött függött. Az asszony egy évvel korábban egyenesen azt írta neki: tűnjön el az életükből, különben pedofil szörnyet csinál belőle, olyan rémet, aki szexuálisan molesztálja a gyereket. Az egyetlen dolog, ami ezt a szukát visszatartotta mindettől, az a pénz volt – sokra számíthatott minden hónapban: Harpad háromszor akkora gyerektartást fizetett, mint amennyit a bíróság megítélt volna.

Szerencsére a vezeték nélküli hálózaton a csatornák kisebb áteresztőképessége nem tette lehetővé a beszélgetéseket, a kommunikátorok nem engedélyezték a hangos hívásokat. Csak ez fogta vissza a férfit attól, hogy az exfeleségének elmondja, mit gondol róla. A gyermek közös nevelésére csak az SZÜ, azaz a szöveges üzenetek adtak lehetőséget.

„Jó nőt dugni.” Jól sejtette ez a farkashoz hasonlatos gazember. Harpad egy ideje találkozgatott valakivel. Talán lesz belőle valami, talán nem. Libabőrös lett, ha eszébe jutott Renata hatása az életére. Valaha ez lett volna az egyetlen, a nagy szerelem, aztán kiderült: ez a legnagyobb tévedése. A nő pszichésen instabil, számító, empátia nélküli szuka. A férfi pánikba esett, ha felmerült benne, hogy talán Marysia is ilyen lesz. Az nem lehet!

Uralkodott magán, nem akarta ujjait ökölbe szorítani a kormányon. Már úgyis kikapcsolta az automatát.

– Mire gondolsz, papa?

Nehezére esett mosolyogni. Szóba sem került, hogy a kislánynak elmagyarázhatná, milyen bonyolult a kapcsolata az anyjával. Legyen meg a gyermekkora, vagy annak maradványai. Majd lesz még ideje, hogy szembesüljön az igazi élettel.

Marysia nevetésben tört ki. Elővette a saját kommunikátorát, persze kötelezően rózsaszínben, az apjától kapta a születésnapjára.

– Írtam Julkának az állatkerti disznókról – jelentette örömmel. – Jó vicc volt.

– Küldhetsz neki fotókat is. Különleges jegyet veszek neked.

– És lesz vattacukor is? – kérdezte.

– Naná! Dupla adag!

A Visztula sztráda felső szintjén haladtak a Gdański híd felé. A kommunikátor ismét pittyent. A következő hír ez volt: „Marysia dzsekijének begombolva kell lennie, ha megfázik, soha többé nem látod.” Sokáig harcolt azért, hogy kéthetente egyetlen délutánt a gyermekével tölthessen. Jó lenne, ha ilyenkor nem kellene emlékeznie a tényre: Marysiának van anyja is. Úgy lenne jó, ha minden ilyen szaros üzenet csökkentené a tartásdíj összegét. Most nem volt ereje az alkudozáshoz, csak arra volt képes, hogy ne hagyja provokálni magát egy szöveges, írott vitában. Mi értelme van ilyen hőségben begombolni a kis dzsekit? Nem válaszolt, ezért aztán sorozatban kapta az üzeneteket. Levette a hangot, és zsebre vágta a kommunikátort. Ennyi volt az elégtétele. A nő most otthon dühöng, és egyre vészesebb fenyegetéseket talál ki, amiket persze majd nem valósít meg, mert már nagyon is megszokta Harpad pénzét.

Átmentek a Visztula fölött, egyenesen az emeletes parkolóházba.

– Kész vagy? – mosolygott a lányára.

Marysia bólintott, majd kiszálltak. A Nem-Nap talált egy rést a Felhőn, és ebben a körzetben jóval erősebben szórta a hőt.

– Vedd le a dzsekit, mert meleged lesz.

– A mama azt mondta, hogy ne vegyem le.

„Mert nem az anyád viseli ezt a hőségben” – mondta volna.

– Magunkkal visszük arra az esetre, ha hirtelen havazás törne ki.

A kislány jót nevetett, engedelmesen levette a dzsekit, és odaadta az apjának. Hó csak évente egyszer esik, a háromnapos karácsonyi ünnepek idején.

Harpad az égre nézett. Nem úgy tűnt, hogy eső lesz. Bosszúálló kárörömmel törölte ki exnejének üzeneteit, még el sem olvasta őket. Éppen akkor érkezett a következő SZÜ. Megtorpant az ujja a „kuka” ikonja fölött – ez nem Renatától érkezett. Az a valaki úgy írta alá: Wolf. Az a mai találkozó az elhagyatott gyári csarnokban rossz álomnak tűnt. Sajnos ez az álom még ismétlődni fog. Elolvasta az üzenetet, és megtorpant az állatkert bejárata előtt pár lépéssel. Marysia is megtorpant, és kérdő tekintetet vetett az apjára.

Aki éppen most kapta az első feladatot. Harpad tudta, most tulajdonképpen örülnie kellene, mert ez azt jelentette: a földalatti maffia, vagy bárkik is voltak azok a fickók, nem akarják eltenni láb alól, hanem alkalmazták. A szabadsága így is sokáig tartott. A gondot az jelentette, hogy már találtak is neki egy ügyfelet, de kevesebb mint egy óra múlva az Ursus negyedben kell lennie. Az a város másik végén van, egészen a Lomianka és Kabat negyedek határán.

Harpad a lányára pillantott, aki már érezte a bajt. Az egyik alapvető szabály: nem szabad összekapcsolni a családi életet a munkával. Most el kéne vinnie a lányt az anyjához, és onnan repeszteni sebesen Ursusba. Csak hát neki és Marysiának ez olyan, mintha megszüntetnék a karácsonyt. Az ösztöne ma már egyszer cserbenhagyta, mégis meg volt győződve róla, hogy most éppen tesztelik őt. Ha Wolf tudta, hogy a férfi ma van a kislányával, tudta azt is, hogy neki szánta ezt a délutánt. Vagyis azt tesztelik, hogyan lehet bánni ezzel a kis nuzzlerrel.

– Rossz hírt kaptál, papa? – kérdezte a kislány.

– Nem… – Kényszeredetten mosolygott. – Csak meglepőt. Gyere, menjünk, mielőtt a medvék téli álomba merülnek!

Marysia elnevette magát. A gyerekeknek nem kell sok a boldogsághoz. Elmentek a portál mellett, amelyik automatikusan levonta a belépőjegyek árát a férfi számlájáról. Vett még fotózási engedélyt is.

– Vettél nekem fotójegyet is? – A kicsi biztosra akart menni.

– Természetesen. – Megsimogatta a fejét. – Az egész jegyedet malacos képekre költheted.

Megint a kommunikátor képernyőjére nézett.

– Te is fogsz fotózni? – kérdezte Marysia.

– Nem, most válaszolok egy üzenetre.

– Arra a meglepőre?

– Ühüm. Próbálom még jobban meglepni azt, aki írta. Ez afféle játék.

Megtorpantak a vízilovak medencéje előtt. Harpad azt írta: „A Praga negyedben vagyok, Ursusban legkorábban három óra múlva lehetek.”

– Majdnem olyanok, mint a disznók, ugye? – mondta, és zsebre vágta a kommunikátort.

– Papa, mit mondtál? Hiszen ezek vízilovak! – A kislány elnevette magát, és egyik képet a másik után lőtte.

De hamar elunta a dolgot. Átmentek a jura kori kupolába, ahol a zsurlófüves erdőben gép-dinoszauruszok járkáltak. Harpad nem figyelt a műállatokra, nézte a lányát. Ebben a korban gyorsan nőnek. Minden két hétben tanúja lehetett a változásoknak. „Ignorálhatsz engem, de gondolj a következményekre! Tudod, mire célzok!” Csak egy pillanattal később vette észre, hogy ezt nem Wolf küldte. „Milyen következmények, te hülye nő? A pénzem nélkül megdöglenél!” És zsebre vágta a készüléket.

– Páncélos gigászi disznók – mondta.

A kicsi megint nevetett egyet, de már fintorgott:

– Büdös van.

– Ez mesterséges illat – magyarázta. – Akkoriban biztosan így bűzlött az egész világ. Amikor még éltek a dinók.

Nem tette hozzá, hogy nemcsak az illat, de az állatok is mesterségesek, és nemcsak a jura kori kupolában, de az egész állatkertben.

– Veszel nekem vattacukrot?

Kimentek a levegőre. Az állatkertben, szerda lévén, nem voltak sokan. Harpad körülnézett, és meglátott egy unatkozó vattacukorárust. Otthagyta Marysiát az orrszarvúak kifutójánál (hegyes orrú disznóknak nevezte őket), de mielőtt odaért az árushoz, meghint jelzett a készüléke. „Az ügyfél megy hozzád. 14:50-kor a déli kapunál. Pénzről ne tárgyalj vele!”

Behunyta a szemét, és érezte, hogy elhagyja az ereje. Nem kell bajt hozni a családra és Marysiára.

– Parancsoljon. – Az árus rutinos unalommal nézett a vevőre.

– Kérem a legnagyobb vattacukrot, amilyet csak képes csinálni.

A férfi meglepődött, de az átutalás összege, ami a kocsiján a pénztár ablakában megjelent, hallgatásra késztette. Harpad győzelmesen tért vissza Marysiához – két botra tekerték a gigantikus méretű vattacukrot.

– Kétkezes nagy adag a nagylánynak – jelentette be mosolyogva.

A kislány apró darabokat szakított le róla, és máris fogaival tépte, közben ragacsos lett az arca és a haja is. Ám gyanakodva nézte az apját. Tudta, hogy valami nem oké.

– Szeretnél cápákat látni? – kérdezte az apja. – A déli kapunál vannak.

Marysia rábólintott, hát nekieredtek, de máris megtorpantak a tigrisek kifutójánál. Harpadnak támadt egy ötlete, hogyan gyorsítsa fel a haladásukat. Inkább az elefántokra mutatott:

– Nézd csak, hosszú orrú disznók!

A kislány majdnem elejtette a vattacukrot:

– Ugyan, papa, azok elefántok. – Megtorpant a korlátnál. Egy kis kölyökelefántot nézett, ami egy gumitállal játszott. A műállat oldalsó borítása elhasználódott, és minden mozdulatnál látszott egy arasznyi nyílás.

Harpad diszkréten pillantott a készüléke képernyőjére. Tizenhárom perc. Ebből tíz perc lesz, míg eljut a déli kapuhoz. Nem láthatta előre, hogy minden kifutónál meg fognak állni.

– Tudod, mit? Van egy ötletem. Elmegyünk egyenesen az oceanáriumhoz, aztán visszajövünk ide, és megnézed a többi állatot. Oké?

Marysia rábólintott, bár nem volt lelkes. Az apja megfogta a kezét, és a kövezett fasor közepén vezette. A kislány hallgatott, nézte a fél kilométerrel odébb lévő kaput. Mire gondolt? Mire gondolhat egy gyerek, ha belebonyolódik a felnőttek megoldhatatlan és érthetetlen problémáiba? A papa és a mama miért nem laknak együtt? Ezt nem képes felfogni. Hiszen olyan szépen, olyan normálisan mentek a dolgok. Egy válás is hozzáad pár pontot a Potenciális Veszélyekhez. Nem volt elég lelkiereje ahhoz, hogy megnézze Marysia PV-jét. Ugyanakkor tudta: ha ez már egyszer az eszébe jutott, a gondolat addig fogja kísérteni, míg aztán egyszer megnézi.

Tudta, hogy most néhány pontot veszíteni fog a kislány belső rangsorában, de nem volt képes bármit is mondani neki a hosszú gyaloglás alatt. Valami elszorította a torkát.

Az oceanárium négyemeletes pavilonja bunkerre emlékeztetett. Hiszen a tizennégy méter mély akváriumnak komoly védelemre volt szüksége. Odabent sötétség vette őket körül, amit csak a kisebb akváriumok kékes fénye világított meg.

– Megvársz itt? – kérdezte Harpad. – El kell intéznem egy ügyet.

– Azt a meglepőt?

Harpad értetlenül nézett vissza. A kilencéves kislány többet értett, mint az apja hitte volna. A közös délután légköre egyre csak romlott, bár még volt esélye, hogy javítson rajta.

– Igen, de csak pár percig fog tartani. Ne menj ki innen, jó?

Marysia rábólintott, és a nagy üveglaphoz fordult, amely mögött cápák köröztek. A kék fény megvilágította finom vonásait.

* * *

Rögtön megismerte. Az elegáns negyvenes férfi nagyon különbözött a kávézó többi vendégétől, akár egy sas a tyúkok között. Harpad odament az asztalához.

– Nem értem volna oda Ursusba – mondta üdvözlés helyett.

– Jobb is, ott most esik az eső. – Az ügyfél nem neheztelt. – Inkább nézegetem az állatokat, amelyek nem csinálnak úgy, mintha emberek lennének.

Nem fogtak kezet. Két kávét rendeltek. Harpad észrevette, hogy pontosan az egyik biztonsági kamera látóterében vannak. Ezen már nem tudott változtatni. Egy idegen cégnek nem dolgozhat az ember a saját szabályai szerint.

– Okvetlenül szükséges a találkozás? – kérdezte az ügyfél.

– Meg kell látnom és ismernem önt. Általában elég pár szó.

A pasas megnézte a rózsaszínű dzsekit Harpad kezében, de nem kommentálta.

– Negyedóráig fog tartani – mondta Harpad. Az ügyfél csak bólintott, és belemerült a kommunikátorába.

Valaha Harpad megpróbált a távolból dolgozni, de abból semmi sem lett. Fizikai kontaktus nélkül nem tudta megtalálni az embert az adatbázisban. Tudta: a Wolf-féle szélhámosok miért akartak szintén találkozni az ügyféllel: felmérték a pszichés állapotát, és azt mondták neki, amit az hallani akart. Az ál-nuzzlerek egyszerűen jó pszichológusok voltak.

Kiment a kávézóból. Hová üljön? A kocsiját majdnem egy kilométerrel távolabb parkolta le. Szétnézett a kertben. Az a pár pad a közelben mind foglalt volt. Hát elindult egy keskeny fasoron, alig gyűrte le az érzelmeit. Túl sok minden történt, neki viszont most nyugalomra és elmélyülésre volt szüksége. A szökőkút mellett talált szabad padot. Leült, mélyeket lélegzett, és behunyta a szemét. A füle mögé nyúlt. Akkor pittyent a kommunikátor, és az egész elmélyülésnek annyi volt. Megint jött egy üzenet Renatától, ő elolvasás nélkül törölte, de újra össze kellett szednie a gondolatait. Öt perccel ezelőtt jött ki a kávézóból, vagyis Marysia már tíz perce egyedül van. Gyorsabban!

Egy kisfiú szaladt a szökőkúthoz, fröcskölni kezdett, és valami idegen nyelven kiabált. A jázminok mögül odajött az anyja egy másik gyerekkel. Ebből elég! Felállt, és gyors léptekkel távolodott. Mi lesz, ha nem sikerült betekinteni a PV-be? Ilyesmi korábban soha nem történt, de mindig elkövetkezik az első alkalom. Kitalált eredményt közölni szóba sem jöhet. Az imént már két biztonsági rendszabályt is megszegett. Vigyáznia kell! Ezt nem ronthatja el, ez nem teszt!

Fagylaltozó rozoga asztalokkal. Ez sem jó. Leült egy alacsony falra a majmok kifutója mellett. A közelben nem volt senki. A legeslegstabilabb helyzetet foglalta el, és behunyta a szemét, majd ultimátumot állított fel: ha már ennek a Wolfnak kell dolgoznia, akkor a fickónak el kell fogadnia az ő munkamódszerét. Nyugalom... nyugalom! Megérintette a füle mögött azt a kiálló részt. Kattant.

– Nincs semmi baja?

Kinyitotta a szemét. Kiragadták a transzállapotból. Valaki a vállát rázta:

– Jól van? – A biztonsági őr kutatóan nézett rá.

– Alighanem elaludtam – felelte. Nem várta meg a többi kérdést, sarkon fordult, és elment.

„Fázom” – üzente Marysia. Harpad akkor vette észre, hogy még mindig a kezében szorongatja a rózsaszín dzsekit. A gyerek negyedórája volt egyedül.

Visszament az oceanáriumba. Szaladt a cápák, murénák és piráják között, végre megtalálta a kislányt, egy sarokban állt, az üvegfalhoz támaszkodva. Emögött egy barna polip lapult.

– Vedd fel, bocsánat, elfelejtettem, hogy itt hideg van.

– Haza akarok menni – felelte a lány szomorúan.

– Még öt perc – kérte az apja. – Utána megkeressük a malacokat.

Marysia vállat vont. Az üveg mögött a polip csápja megmozdult.

– Az állatkertben nincsenek malacok.

– De vannak, majd meglátod!

– Csak kitaláltad…

– Mennyibe fogadjunk?

– Öt zloteuróba.

– Ne pénzbe, hanem abba, hogy két hét múlva melyikünk választja ki a filmet!

Erre már rábólintott.

– Bírd ki még egy percig! Gyorsan végzek ezzel a meglepő üggyel, és visszajövök. Oké?

Újra bólintott.

– Nem szeretem a meglepő ügyeket – tette hozzá a kislány, és elment a trópusi halak akváriuma felé.

A fogadást már elvesztette, hiszen természetesen az állatkertben nem tartanak disznókat, de nincs jelentősége. Pesszimistaként szeretett fogadásokat elveszíteni. Sebesen inalt egy olyan helyre, ahol garantáltan nyugalomban lehet pár percig.

A mosdók éppen olyan homályosak voltak, mint az egész épület. Csönd volt, hát feltételezte, hogy üresek a fülkék. Elfoglalta a legközelebbit, leült a deszkára, és a falnak támaszkodott. Kikapcsolta a kommunikátort. Másképpen nem fog menni. Végre nyugalom volt, lazított. Nyugalom… Valóságos bújkálás. Ám valaki volt a szomszéd fülkében, éppen küzdött a szervezetével, sóhajtozott, de ez segített Harpadnak összeszedni a gondolatait. Behunyta a szemét, fellélegzett, megnyomta a gombot a füle mögött, a bionikus kapcsoló pedig kattant.

A Potenciális Veszélyek adatbázisának zöld gyomrába mélyedt. Sehol egy üdvözlő képernyő, semmiféle sebességmérő oldal, sehol a felhasználók. Mert most ő volt a maga felhasználója, saját kívánsága szerint formálhatja a világot a PV-bank adatairól. Ide csak úgy juthatott be valaki, ha átugrotta a kerítést. Ismerős volt az élmény: súlytalan suhanás a zöld térben, amit arcok, számok, nevek töltöttek meg. Ismeretlen parazita a g.A.I.a. testében.

Elkapta a nyomot, ismeretlen okból a keresett alany mindig vonzza őt. Nem tévedhetett. Úszott-repült mind gyorsabban a határozatlanság világában, nem volt itt fent és lent. Már közeledett a valódi adatfelvételhez, amikor megérezte, hogy valami nincs rendben. A tér körülötte vörösre változott. Megszakította a kapcsolatot, és kinyitotta a szemét. Nehezen lélegzett, verejtékezett, a szíve valósággal kalapált. Száztizenkettő a PV-je! A pasas már a másik oldalon van! Vagyis most figyelik, tesztelik a provokátorok. És éppen most, amikor ő meg Marysiával van.

Nyugalom! A provokáció nem jelent rendőrséget, őket nem érdeklik a gyanúsított kapcsolatai, inkább a profilja. Fel kell tételezni, hogy a g.A.I.a.-nak van valamilyen biztonsági rendszere az ilyen esetekre. Mit lehet tenni? Hamis adatokat közölni! Akkor a rendszer azt hiszi, hogy csak egy újabb csalóval van dolga. A fenyegetés hiánya a reakció hiányát jelenti. Lássuk csak… Van egy ötlete. Ugyan miféle fenyegetésről beszélünk? A rendszer nem is gyanítja, hogy léteznek igazi nuzzlerek, hát egy ennyire irreális veszély ellen nem is alakított ki védekezést. A PV-pontokat a g.A.I.a. kontextus-emlékezetében őrzik, amelyet, ha kilistáznának, egy őrült vallomásához hasonlítana. Ez nem egy egyszerű adatbázis, ahonnan táblázatokat lehetne kiszedni. Hanem egy információs massza, amit nem kell különösebben őrizni, ahogyan az éttermekben sem őrzik a levesben már feloldott sót.

Ha most visszamegy a fickóhoz, és elmondja, mit fedezett fel, a kockázatot úgy húzza majd maga után, ahogyan a sebesült őzhöz vezetnek a vérnyomok. Most inkább el kéne bújnia véletlenszerűen kiválasztott helyeken pár napig, és valami semleges dologgal foglalkozni, ami eltereli róla a Felügyelet figyelmét. Ám ezt nem tehette meg, és nem is a rá váró kislánya miatt.

Hiszen Varsót lehetetlen elhagynia.

Nem mehet vissza az ügyfélhez úgy, hogy ne essen Wolf kezébe. És nem is térhet vissza hozzá, nehogy veszélyt hozzon Marysiára. Márpedig, ha Wolf a nyomába szegődik, akkor a kislány is veszélybe kerül. Nincs jó megoldás. Fellélegzett, lehúzta a vécét, és határozott léptekkel kiment a mosdóból.

Szinte futva ment, és csak a kávézó előtt lassított. Az ügyfél még mindig ott ült, nyugodtan nézegetve valamit a készüléke képernyőjén. No, mindjárt eltűnik a nyugalma!

– Elvesztette a dzsekit – jegyezte meg, amikor Harpad leült. – Tudja, azt a rózsaszínűt – tette hozzá.

Harpad a fejét ingatta. Nem volt kedve most belemélyedni ebbe. Azon töprengett, hogyan adja át a hírt – az ítéletet.

– Ellenőriztem a PV-jét.

– Egészen beleizzadt. Ez ennyire nehéz?

– Olykor. – Most a szemébe nézett. – Az eredménye száztizenkettő.

A Felügyeletnek mindenütt volt szeme és füle, és ez kínos érzés volt. Nem fájt, ha valakinek a pontszáma száz alatt volt. Ám ezen értéket átlépve az emberrel a provokátorok kezdtek foglalkozni, az élete pedig kezdett hasonlítani egy sétához az aknamezőn. Utána már csak a Selejtezés következhetett. Harpad nem tudta, milyen értéknél tűnik el az ember. Talán, ha átlépi a százötvenet, vagy talán, ha a százhúszat? Vagy százon felül a pontoknak már nincs jelentősége?

A nuzzler megvárta, míg az ügyfél tudatáig eljut az információ súlya. Ám ez nem következett be. A férfi csak bólintott, mintha csak annyit hallott volna, hogy estefelé lehetnek kisebb esők. Köszönetképpen bólintott, eltette a kommunikátorát, és kiment a kávézóból. Ilyen egyszerű volt. Harpad magára maradt a döbbenetével. Valamit nem értett, ám nem maradt ideje a töprengésre.

Futva ért az oceanáriumba. Marysia egy kis széken ült a fal tövében, és lemondóan nézett az apjára. Hallgatott. A férfi leguggolt előtte, és igyekezett titkolni, mennyire liheg.

– Elintéztem a meglepő ügyet. Most már a tiéd vagyok.

A kislány fészkelődött a széken.

– Megmutatod a malacokat?

„Ja, a disznók!”

– Naná. Gyere! – megfogta a kezét. – Akarsz valamit inni?

A kicsi tagadóan intett.

– A mama három üzenet küldött, míg az akváriumban vártam. Miért olyan dühös rád?

„Mert élek.”

– Téged félt, ha nem vagy vele.

– Lehet, hogy elvisszük őt is moziba két hét múlva?

– Ez nem biztos, hogy jó ötlet.

– Rögtön összevesznétek.

„Inkább összeverekednénk.”

Szó nélkül mentek el a soron következő kifutók előtt. Száztizenkét pont! Harpad még sohasem találkozott ügyféllel, akinek ennyi pontja volt. Ráadásul nyugodtan sétál a városban. Márpedig aligha akad olyan ember, aki nyugodtan fogadja a hírt, hogy ekkora a PV-je.

– Az állatkertben nincsenek disznók, ugye? – kérdezte Marysia csendesen.

– Vannak bizony – mosolygott a férfi. – Itt laknak a sarok mögött.

Hitetlenül csóválta a fejét, de egy pillanattal később csodálkozva támasztotta kis állát a korlátra.

– Ezek a szakállas disznók – magyarázta Harpad. – Ebben az állatkertben ezek a legdisznóbb disznók. Egész nap mocskosan járnak, este lezuhanyoznak, reggel pedig, mielőtt kijönnek a kifutóra, az ápolók ismét besározzák őket.

Marysia nevetésben tört ki, és az apjához simult.

– Papa, te nyertél. Két hét múlva te választod ki a filmet.

II.

A KOMMUNIKÁTOR azt a dallamot játszotta, amit a nő gyűlölt. Olyasmit jelentett neki, amit még inkább gyűlölt. Ezúttal az üzenet így szólt: „Marszalkowska utca 72. Bross, 30 perc.” Tudta, hogy nem mondhat rá nemet. Alig kezdett bele a spagettibe, most eltolta maga elől a tányért, megtörölte a száját, és felállt. Harminc perc nem sok, ám a késés sokba kerülhet. Felhúzta a cipőjét, nem a vörös tűsarkút, amit annyira kedvelt, csak egy egyszerű laposat. Hogy könnyen futhasson, ha kevés lesz a fél óra. A táskájába bedobta az esernyőt és egy dzsekit. Most hőség van, de egy óra múlva talán esik. A prognózis legfeljebb tíz-egynéhány percet adott meg előre, sohasem egy órát.

Megnézte, hogy a táskájában van-e a bross. Ügyesen összehozott darab, réginek és értékesnek tűnik. Leszaladt a lépcsőn, és kiment a zajos városi délutánba. A megállóig a háromszáz métert egyetlen perc alatt teljesítette. Most már nem sietett, kezdte beleélni magát a szerepébe, bár jobb természetesen viselkedni. De ő erre nem volt képes.

Csak három megálló autóbusszal, aztán egy metróval. Közelinek tűnik, de amikor végre megjött a busz, a harmincból már csak húsz maradt. Nem tudott uralkodni magán. Nem tudta, mi járhat azért, ha nem teljesíti a feladatot. De nem tudta ellenőrizni. Nem nézett az utasokra, a feladatra összpontosított. A fejében gondolatok kergették egymást, a legfontosabb az a félelem volt, hogy ezúttal talán nem lesz könnyű…

Majdnem elfelejtett leszállni, az utolsó pillanatban ugrott ki a járdára, és szinte futva indult a metróhoz. Pár lépés után kényszerítette magát, hogy lassítson. De a szíve kalapálását nem tudta lefékezni. Lement a föld alá, és megérintette a kis panelt a bejáratnál. A testébe ültetett ID-chip értekezett a metróállomás portáljával. A nő számlája fél zloteuróval csökkent.

Három metróvonal volt: kettő a Visztula bal partján, és egy a jobbon. Mindegyik az észak–déli tengely mentén. A vonatok mindkét oldalon hurokban közlekedtek. A középső vonal vasszerelvénye, amelybe most bement, nem fordult meg a Kabat negyedben: sokkal olcsóbbnak bizonyult, ha kiásnak egy két kilométeres alagutat az Ursus negyed felé, onnan aztán a Lomiankin át mehet a metró Mlocinba. A Kabat negyed és Ursus közti lúj lakótelepek miatt kellett még két új állomás. Kelet–nyugati vonalat nem volt értelme építeni. Varsó hat kilométer széles volt. Elég, ha vannak autóbuszok és villamosok. A metró volt a rendszer gerince, a felszíni közlekedés vonalai ettől úgy mentek szét, akár a kígyó bordái.

Amint a nő ismét a felszínre került, a hőség már a múlté volt. A Marszalkowska utca szurdokában a szél hideg levegőt fújt át. Maradt még öt perce ahhoz, hogy megnyugodjon, vagy hogy még idegesebb legyen. Keresett egy kávézót nem messze az akció színhelyétől, és a kijárathoz közel eső asztalkához telepedett. Kávét rendelt, és fánkot rózsaszínű töltelékkel. Rögtön fizetett is, ez a szabály. Egy korty kávét ivott, amikor a készüléke eljátszotta azt a dallamot, ami ehhez a szerződéshez járt.

„30 másodperc”.

Felállt az asztaltól, kiment az utcára, és gépiesen tette meg azt a harminc métert, amely elválasztotta a 72-es számtól. Benyúlt a táskája zsebébe a brossért. Ujjai között forgatta a fémet és a gyöngyöt. Szép darab, tetszett neki. Szeretett volna egy ilyet. De neki nem telik rá. Igyekezett természetesen viselkedni. A legfontosabb, hogy ne tűnjön fel senkinek. Ez is szabály. Ám minél jobban igyekezett, annál inkább eluralta az érzés, hogy mindenki őt bámulja.

Itt a kapu. Még öt méter, három… itt van. Természetes mozdulattal engedte el a brosst a combja mellett. Oda esett, ahová kellett, nem gurult ide-oda, a gyöngy volt felül. Ezt sokat gyakorolta otthon. A „bross-akció” egyike volt a legegyszerűbbeknek.

Hallotta, hogy a kapu mélyén nyílik az ajtó. Megint sikerült! Megkönnyebbült, hát ez tényleg banálisan egyszerű. Most már csak annyi kell, hogy az alany felvegye a brosst…

Renata elment, nem is nézett hátra.

* * *

A mellettük haladó autó váratlanul bevágott az ő sávjukba. Mielőtt Harpad reagálhatott volna, bekapcsolt az ütközésgátló rendszer, de a vészfékezés sem sikerülhetett. A csendet a kompozitelemek recsegése törte meg. Szétfröcskölődtek a védelmező habzselé függönyök, és minden mozdulatlan lett.

Harpad a saját kezét nézte, ahogyan a volánt markolja. Az ablakok lenyíltak, bekapcsolt a szellőztető rögtön a legnagyobb fordulatszámmal, kifújva a kocsi belsejéből a pusztító habzselét. Visszatért a hallása. És akkor fogta fel, hogy Marysia sírását hallja. Kikapcsolta az övét, és a kicsihez hajolt. Megtapogatta kezét, lábát, nézte az ijedt kis arcát. Úgy tűnt, nem esett baja. Harpad megbánta, hogy nem ültette hátra a védőhéjazatba.

– Minden rendben van, kicsim – mondta, tettetve a nyugalmat –, csak egy koccanás. Egy kicsit várnunk kell.

A baleset híre azonnal megérkezett a forgalomirányító központba, de mielőtt az értesítené a közelben haladó összes járművet, jobb az autóban maradni. Végre a szomszédos sávokban haladó kocsik lassítottak, megálltak. Harpad kinyitotta az ajtót, segített a kislánynak kiszállni, és kezénél fogva vezette a kocsi másik oldalára. Megnézte a kárt. Mindkét autón repedések és kisebb horpadások látszottak. Néhány helyen szétszakadt a kompozitburkolat. A másik kocsi az egész oldalán végig lett szántva, ebből szállt ki egy nagy termetű férfi. Az arcán olyan kifejezés ült, mint akivel az ilyesmi gyakran megesik.

– Még csak elnézést sem kér? – kérdezte a nuzzler.

– Automata vezetett. – A pasas nem érezte magát hibásnak. A mellettük álló kocsikból elégedetlen emberek néztek rájuk. Üzletemberek, aki lekésik a találkozójukat, anyák az üvöltő gyerekeikkel, türelmetlen futárok, akiknek éppen most omlott össze az útitervük. Meg kellett várniuk, míg visszavonják a riasztást. Ameddig elláttak, az utca lefagyott. Távolabb máris magától kezdett kialakulni a kerülőutak hálózata.

Harpad ügyet sem vetett rájuk. Leguggolt Maryisa mellé.

– Nem történt semmi, látod? – mutatta az autót. – Sőt, jobb is így, kifizetik majd a javítás árát. Drágám, a legfontosabb, hogy ne feleded, ha egy pszichológus kérdezgetne, mondd, hogy azt hitted, ez is egy játék.

– Nehogy följebb vigyék a PV-met?

A férfi nyelt egyet. A lánya többet ért, mint hitte. Belepuszilt a hajába, és felállt.

– Ha senkinek sem esett baja… – fordult a másik sofőrhöz, de messziről hallották már a rendőrségi szirénát. Lehorgasztotta a fejét. Az előbb azt remélte, hogy erre nem kerül sor. Ilyenkor általában elég volt szervizkocsikat hívni. Mindkét jármű akár el is hajthatna innen, ha nincs a számítógépes blokád.

A leállósávon torpant meg a magas felfüggesztésű, ezüstös Tarpan, az ütközője energiaelnyelő volt. Felemelkedett az ajtaja, és egy rendőr ugrott ki kezeslábasban, sisakján elöl anonimitást biztosító tükörlappal és Varsó címerével, a Szirénnel a mellén. Tisztelgett, közölte az azonosító számát, és megkérdezte:

– Sérültek vannak?

Harpad a fejét rázta.

– Szóbeli választ kérek – pontosított a rendőr.

– Nálam nincs. Talán ott – mutatott a másik autóra. – Nem tudom.

– Akkor adatok híján miért adott nemleges választ?

Harpad összpontosított. A kapcsolat a rendőrséggel mindig kockázatot jelent, de ők is emberek, még ha névtelenséget biztosító egyenruhájuk mögé rejtőznek is.

– Nem tettem semmit, ami ellenkezne a törvényekkel – felelte. – Hálás lennék, ha gyorsan elintéznénk. Ez a helyzet nekem nagy bajt jelent.

A rendőr akkor már a csuklójára szerelt kommunikátort pötyögtette.

– Velünk jön – jelentette ki váratlanul. – Kérem, üljön be a kocsinkba!

A Tarpan hátsó ajtaja kinyílt – bent a székeket háttal a falakhoz szerelték –, belülről kiugrott még egy rendőr.

– Nem szegtem meg semmilyen törvényt – ismételte a meglepett nuzzler.

– Meg kell vizsgálnunk a koccanást gátló rendszer kapcsán felmerült kétségeket.

– Egy kilencéves gyermek is van velem…

– Üljön be! – ismételte meg határozottabban a rendőr. – A gyermekről mi gondoskodunk.

A leállósávban, sziréna nélkül, lassan közeledett a másik Tarpan.

– A rendőrök hazavisznek a mamához. – Harpad megölelte a kislányt. – Az urak szeretnék megismerni a baleset körülményeit, hát velük kell mennem. – Majd odasúgta: – Ne felejtsd el, mit mondtam a játékról!

Marysia belenézett a sisakosok álarcába. A tükörképe ezekben még kisebbnek mutatta őt. Lassan bólintott kis fejével, de ajka már lefelé görbült. Harpad úgy érezte, megáll a szíve. A másik rendőrtől sürgetve beszállt a Tarpanba. Mielőtt az ajtó bezárult, még egyre a kislányra nézett. Marysia a horpadt kocsi mellett állt, és sírt.

* * *

A cella üvegajtaja nyikorogva nyílt. Harpad ideges félálmából ébredt, talpra ugrott. A tükör-álarcos őr a folyosó végén egy ajtóhoz vezette. A nuzzler ment a szürke fal mentén, közben hallotta maga mögött az őr lépteit. Az első két ajtó után a harmadik nyitva volt. Az őr a könyökénél fogva belökte őt.

– Mi bajuk van az ütközésgátlóval? – morogta Harpad. – Ezzel a szervizben foglalkoznak.

Válaszképpen becsapódott az ajtó. Egy ugyanolyan szürke, háromszor három méteres helyiségben találta magát. Középen állt egy asztal lekerekített sarkokkal és két székkel, az egyik fal felét tükör foglalta el, nyilván velencei. A mennyezet réseibe épített lámpákból halvány fény szivárgott. Mielőtt leülhetett volna, az ajtó ismét kinyílt. Egy rendőrnő lépett be, ugyan az arcát eltakarta az anonimizáló öltözet, de az nem rejthette el az anatómiai jellegzetességeket. Tükörsisakja csillogott. Megvárta, míg Harpad leül, majd ő is ezt tette.

– Öt órája várok – jegyezte meg Harpad. – Azóta nincs kapcsolatom a világgal.

– Sajnálom. A módszert, amivel idehozták önt, nem mi választottuk ki.

– Vagyis nem a koccanásról van szó… – Igyekezett elrejteni az idegességét. Csak azt ismételgette magában, hogy a rendőrség nem foglalkozik a Felügyelet dolgaival. – Akkor hát…? Öt órája tartanak itt a rácsok mögött.

– Lenne önhöz egy kérésünk.

– Hát, ezt rosszul kezdték – próbálta játszani a keményfiút. – Válófélben vagyok a feleségemtől. Úgy döntött, hogy csak kéthetente láthatom a lányomat, és ez éppen ma volt. Ön szerint hogyan reagált, amikor rendőrök vitték haza a gyereket?

– Ha együttműködik velünk, akkor ez sokat segíthet önnek a családügyi bírósági tárgyaláson.

– Hát, az tényleg remekül fog festeni. – Felállt, és elkezdett fel-alá járkálni a fal mellett. – Az apa börtönben van egy hibás ütközésgátló rendszer miatt. Kis híján megölte a saját lányát, és most azért küzd, hogy neki ítéljék a gyereket. Ez bizonyára nagyon fellelkesíti a bíróságot, amelyik különben automatikusan az anyáknak szokta adni a felügyeleti jogot, nem igaz?

A rendőrnő nyugodtan kivárta, míg befejezi, és ezt mondta:

– A gyerek elöl ült.

Harpad összeszorította a fogait.

– Akkor rójanak ki egy büntetést!

– Üljön le ! – mutatta a széket a nő. Harpad nem szívesen foglalt helyet. – Ha nem felel meg önnek a „kérés” szó, akkor azt mondom: ajánlatunk van az ön számára. Tudjuk, mivel foglalkozik.

– Hónapok óta munkanélküli vagyok.

– Arról beszélek, amivel valójában foglalkozik több mint tíz éve. Kiszedi a g.A.I.a. adatbázisból a PV-értékeket.

– Ez nem illegális, ahogyan a jóslás, a varázsvesszős vízkeresés vagy a kib…ott tenyérjóslás sem!

– Kérem, ne káromkodjon! Nem illegális, ha erről számlát állít ki, és adózik utána. Be tudja bizonyítani, hogy legálisan szerezte ezeket az összegeket? Miből fizeti a gépkocsi bérleti díját?

– Létszámhiányban szenvednek. – Hapad elkomorodott. – Ezért egy személyben itt ül velem szemben a jó meg a rossz zsaru. Hová akar kilyukadni ezzel a beszélgetéssel?

– A diszkréció az alapja a dolognak. Erről rajtunk kívül senki sem fog tudni.

Harpad oldalra pillantott. A mennyezeten a sarokban kis fekete pontot látott. Kamera. Egy a sok közül. Biztosan ezt is közvetítik a g.A.I a. hálózatba.

A rendőrnő követte a férfi tekintetét:

– Elromlott.

– Éppen most?

A nő vállat vont.

– Felkészültünk, Harpowski úr. Amiről mindjárt beszélgetni fogunk, muszáj, hogy köztünk maradjon.

– Köztünk?

A rendőrnő megfogta a sisakját. Egy pillanatig habozott, majd levette. Barna haja a vállára omlott. Szép nő volt, sőt nagyon szép: harmonikus arc, zöld szemek, kicsit pisze orr, nem lehetett több harmincnál. Harpad cigarettatárcát és öngyújtót vett elő a zsebéből. Észrevette, hogy nincs ott mellette a bicskája, alighanem azt is elkobozták a kommunikátorral együtt.

– Szabad itt dohányozni?

– Nem.

Hát rágyújtott, és élvezettel szívta le az ibolyaszínű füstöt. Valójában nem is nagyon akart dohányozni. Kivárt egy pillanatig.

– Csupa fül vagyok.

– Nincs ebben semmi törvényellenes – biztosította a nő. – Ezzel nem lesznek gondok.

„Hát, éppen ezzel lesznek gondok” – gondolta Harpad. Azt sem tiltja a törvény, hogy valaki belenézzen a saját fenekébe, valahogy mégsem sikerül senkinek. Vagy másképpen: még senki sem élte túl, hogy elmondhassa, milyen volt.

– És semmi sem kerül be az aktákba?

– Nem jegyzetelünk semmit. Együttműködésünknek nem lesz semmilyen nyoma.

– Ha nem kerül be az aktákba, akkor hogyan segíthet ez nekem a családügyi bíróságon?

– Nem mindent... kell elintézni hivatalos csatornákon. A rendőrség együttműködik a bíróságokkal.

– Vagyis mégis megtudja még valaki.

A nő minden szolgálati felsőbbség nélkül nézte őt, így fogalma sem volt, mit válaszoljon.

– Ha van számomra valamilyen ajánlatuk, akkor legelőször is fejezzék be a hazudozást – keményen játszott, bár ez neki egyre többe került –, vagy legalább jól hazudjanak!

– Maga alighanem túl magabiztos lett. – A rendőrnő visszanyerte az imént elveszett önbizalmát. – Itt tarthatjuk önt negyvennyolc óráig. Ez elég, hogy szerezzünk egy házkutatási parancsot, és felássuk a lakását. Akkor már sokkal rosszabb alkupozícióban lesz, uram.

– De megnő az EE.

– EE?

– Erőszak Együttható. Akkor már sokkal nehezebb lesz velem tárgyalni. Már ma is egy napra elrontották azt, ami nekem fontos. – Visszafogta magát, nehogy azt mondja: a „legfontosabb”.

Az ajtóval szembeni falon függő velencei tükörre pillantott. „Nagyon kellek nekik, ha eljátszották ezt az egész műsort.” Ez jó alap egy alkudozáshoz.

– Nagyon sajnálom. – A rendőrnő úgy nézett rá, mintha tényleg sajnálná. – Ez itt a rendőrség, nem a titkosszolgálat. Mi másképpen működünk. Az ajánlat, amit önnek kínálunk, igen nagyfokú diszkréciót igényel.

– Tegyük fel, hogy hajlandó lennék az ajánlatot egy kicsit latolgatni, természetesen cserébe elvárom, hogy az eddigi életstílusom és nyugodt egzisztenciám nem szenved csorbát. Szeretném látogatni a lányomat. De előbb meg kéne tudnom, miről van szó.

A nő rábólintott.

– Találkozik majd valakivel, aki elmond önnek annyit, amennyit tudnia kell, és utána dönthet.

– Oké. – Harpad összefonta a karját. – Nekem van időm. Úgy tűnik, most épp nem mehetek sehová.

– Ő… ő nem jöhet el ide.

– Ó, hát akkor nem itt töltöm a hátralévő negyvenhárom órát? – kérdezte gúnyosan. – Na jó, hol van a pasas?

– A börtönben.

* * *

Egy kis, jelzések nélküli Simcában suhantak át a városon. A rendőrnő rögtön bekapcsolta az automata vezetést. Az egyenruháját civilre váltotta: szűk fehér nadrág, fehér galléros pulóver és barna műbőr dzseki. Nem szólt semmit, de Harpad érezte a belőle áradó feszültséget.

– Jobban menne a társalgás, ha tudnám a keresztnevét – mondta a férfi hosszabb hallgatás után.

– Minek? Hiszen úgysem beszélgetünk.

Szóval így állunk? Akkor cigarettáért nyúlt, de a mozdulat felénél megondolta magát, és kibámult az ablakon. Közeledett az este, a Nem-Nap a láthatáron kialudt. A Simca lassított, elakadt a Grot híd dugójában. Most még a kerékpárosok is megelőzték őket, a híd oldalán kinyúló padkán haladtak. Ha az Északi hidat nem most javítanák, húsz percet megtakarítottak volna. A stressz lassan hagyta el Harpadot, átadva helyét az álmosságnak. Ha a Fehérrétre mennek ebben a tempóban, akkor egy óra is beletelik, mire odaérnek. Behunyta a szemét, a fejét a támasznak nyomta. A klímaberendezés és a körülöttük lévő sok autó zaja lassan elcsendesedett. Álom helyett transzba esett, időnként megesett vele, hogy az agya tévedett. Harpad nem szakította meg a folyamatot, megvárta, míg szépen átfolyik az alvásba. Ez kellemes szokott lenni, olyan, mint függőágyban feküdni, vagy a súlytalanság állapotában lebegni. Azt álmodta, hogy egy rendőrnő mellett ül.

Rázkódás ébresztette fel. Kábultan körülnézett, eszébe jutottak az eddigi események. A kis Simca – tipikus városi jármű – nehezen viselte az egyenetlen úttestet. Új-Bródno buborék alakú tömbházai mellett haladtak, a régi erdőt illegálisan lerakott szemétkupacok vették körül. Egy hosszú fasorra fordultak, ez vezetett a börtön kapujához. A lány a kommunikátoron keresztül beszélt valakivel.

Az automata sofőr ötven méterre a kaputól megállította a kocsit, egy kis sziget mellett, és leengedte az ablakot. Ott állt az engedély-automata. A szerkezetből kicsúszott egy rugalmas vezeték, a végén egy öklömnyi gömb, ez benézett a kocsiba. Előbb a lány arca előtt vált mozdulatlanná egy pillanatig, aztán Harpad előtt. Szkennelte az ID-chipjüket. Futólag még átvizsgálta a jármű belsejét, majd visszahúzódott. A blokádot megszüntették, a gépsofőr gázt adott a kapu felé. A nehéz kapuszárnyak lassan szétcsúsztak.

– Még soha nem voltam börtönben – állította a nuzzler.

Judyta olyan arccal nézett rá, mintha jelezné: „Ez még megváltozhat!” Harpadon átfutott a hideg. Honnan tudja, hogy Judyta a neve? Hiszen nem mutatkozott be. Vagy mégis? Nem maradt ideje ezen töprengeni, a kocsi beállt egy kis parkolóba.

Dörrenve csapódtak össze a kapu szárnyai, még helyükre pattantak az elektromos zárak, és kialudtak a narancssárga figyelmeztető lámpák. A külvilágtól most egy nyolc méter magas fal választotta el őket, amelybe automata mesterlövészeket szereltek. Az őrök felüljárója üres volt. A főútvonal nyílegyenesen vezetett a látóhatár mögül kiemelkedő, fekete fény felé. Az ott már a Kerítés, ami voltaképpen feleslegesé tette a börtön falát.

A Nem-Nap alig világított már a Felhő mögött, ami egy vattacsomóhoz hasonlított, belül egy elrejtett vörös izzóval.

– Jöjjön már!

Harpad megfordult. Judyta a vendégeknek fenntartott portálban állt, és az üvegajtó fotocellájára helyezte a tenyerét. Egy vakolatlan falú betonhallba léptek. Akaratlanul brutális építészet. A padlóra festett vastag, foszforeszkáló vonalnál torpantak meg, a páncélüveg ajtó előtt. Megint szkennelték a retinájukat. Az üvegajtó máris megnyílt. Csak miután bementek, jelent meg az első ember. A majdnem nyugdíjas korú őr csak bólintott, és vezette őket a betonfolyosók és üvegajtók labirintusában.

A cél egy ablaktalan helyiség volt. Nem úgy nézett ki, mint ahol látogatókat fogadnak a rabok. Kétszer három méter, meztelen betonfalak, és néhány tárgy, amit jobb híján esetleg fegyverként használhatnának: három szék, egy asztal, rajta üres bádogváza, ágy és mosdó.

– Ezek a kamerák is elromlottak? – Harpad felmutatott a vakolatlan anyagon itt-ott látszó fekete pontokra.

– Ez az intimszoba – magyarázta a lány. – A rabok itt találkoznak a feleségeikkel. A jó magaviseletért cserébe gyakrabban jöhetnek. A mi beszélgetőtársunk nagyon jól viseli magát.

– Én várhatok a folyosón is…

– Ez az egyetlen hely a börtönben, ahol nem készül felvétel az eseményekről. – A nő mereven kiegyenesedett.

„Mint egy karó” – gondolta Harpad.

Az ajtók a sűrített levegő csöndes szisszenésével szétcsúsztak. A szobába lépő férfi az a típus volt, akit az utcán észre sem vesznek. Semmilyen, színtelen ötvenes, egérszürke hajjal, átlagos arccal és kis pocakkal. A narancsszínű rabruha is olcsó öltönyt sugallt. Csak a régimódi szemüvege mögül kivillanó éles tekintet különböztette meg az átlagembertől.

Judyta a férfihoz szaladt, és megölelte. Harpad csak nézett, és igyekezett titkolni, mennyire meglepte a dolog. A férfi kiszabadult a lány ölelésébő, és kezet nyújtott a nuzzlernek.

– Talinski.

– Harpowski. Szólítson Harpadnak!

– Foglaljon helyet!

Talinski kritikus szemmel mérte végig a nuzzlert, és egy apró diszkretert helyezett az asztalra. Amikor három kommunikátor került a dobozba, folytatta:

– Maga fog nekünk segíteni? Nem látom a lelkesedését.

– Mert olyanom nincs is. – Harpad széttárta a két karját. – Előbb szeretnék választ kapni néhány kérdésemre. Például, hogy mit keresünk a börtönben?

– Ez nem titok. – Talinski elmosolyodott. – Amikor az én PV-m átlépte a százat, elintéztem, hogy bekerülhessek. Nem, nem használtam fel senkinek a segítségét, hogy meghatározza a PV-m értékét. Egyszerűen egy napon észrevettem, hogy különös helyzetekbe kerülök. Tudtam: megkezdődött a Provokáció. Először arra figyeltem fel, amikor a járdán észrevettem egy ott heverő brosst. Réginek tűnt, még a Változás kora előttről, vagyis értékes. Ha lehajolnék érte, kapnék fél pontot, ha zsebre vágom… egy egész pontot. Persze, csak megközelítőleg… Úgy tettem, mintha nem látnám. Néhány órával később egy kávézóban láttam egy zsebtolvajlást. Riasztottam a rendőrséget. Ugyanazon a napon este a metróban három fickó megtámadott egy nőt. Kés volt náluk. Hívtam a rendőrséget, de nem segítettem a nőnek. Ez öt pontomba került. Tudtam, hogy ez mind Provokáció, vagy egy politikai ellenfél célzatos tevékenysége. Tudatában voltam, hogyan történnek ezek a dolgok, hát a legtöbb teszten átmentem. Elkerültem azokat a helyeket, ahol megrendezhettek olyan helyzetet, amellyel szemben nem boldogulnék, mint annál a támadásnál. De nekik nem volt elég ennyi. Éreztem, hogy szorul a hurok. Mígnem aztán egy napon választás elé kerültem: a lelkiismeret vagy a törvény? Ahelyett, hogy választottam volna, beültem a kocsiba, bekapcsoltam az automata vezetőt, meg a biztonsági rendszert, és igen nagy sebességgel elszáguldottam harminchárom ellenőrző pont előtt. Ez egy év letöltendőt jelentett. Lyuk van a rendszerben, itt bizony pontosságra törekednek, és költséges betömni a lyukat. Börtönben ülök, de megmentettem az életemet, és nyertem egy évet a nyugodt gondolkodásra. Itt könnyebb betartani a szabályokat és elnyomni a PV-t. Itt világosak a szabályok, és a Provokátorok nem férhetnek hozzám.

– De ha tudta, hogy elkezdődött a folyamat, szembeszállhatott volna vele az ellenállás bármilyen instrukciója szerint. Ezek mind hozzáférhetőek a neten.

– Az nem segít, ha a g.A.I.a. kipécéz valakit.

– A g.A.I.a. nem mászhat rá senkire.

– Ön vagy idealista, vagy naiv. Itt megteszem, amit elvárnak tőlem. Velem senki sem bánik állati módon. Mintaszerű a reszocializációm. A Provokátorok ide nem érnek el. Itt nem kell tartanom semmilyen traumától, ezért hát minden séma szerint a PV-értékeim naponta fél százalékkal csökkennek. Ami felületesen számolva is már lehet hetven pont is, vagyis annyi, mint egy rosszalkodó tizenhárom évesé. Megnézné az értékeimet?

– Az ára tízezer.

Judyta sóhajtott.

– Az ajánlatunk nem terjed ki anyagi juttatásokra.

– Vicceltem. – Harpad az ágyhoz lépett. – Néhány perc csendre van szükségem.

Sem a dzsekit, sem a cipőjét nem vette le, végigfeküdt az ágyneműn, behunyta a szemét, és megérintette a kidudorodást a füle mögött. A transzállapot hamar bekövetkezett. Harpad belement a g.A.I.a. belsejébe, és máris a megfelelő részlegben járt. Ez talán most először történt meg vele. Véletlen? Egy pillanatig feszülten várta az ismeretlen eredetű támadást. De nem jött, egyedül volt, itt mindig egyedül volt. Közeledett a táblázathoz. Ez egy  képernyőre emlékeztetett, vibráló piros számok mutatták: 125. Vörös csak a számjegy volt, nem az egész tábla, ami feltehetően azt jelentette, hogy a Provokátorok tényleg nem juthattak be a börtönbe. Ezen régebben nem töprengett. Talinski képlete nagyobbnak és bonyolultabbnak tűnt, mint másoké. Ám amikor jobban megszemlélte, a táblázathoz való hasonlóság csökkent. Soha nem merte megérinteni a képletet, nem is vesztegette az időt arra, hogy a részleteket megfigyelje. Nem, ez nem interfész, itt az ő agya kelti életre ezt az illúziót. Valami szineztézia vagy tudatos álom, amikor a tárgyak részletei csak akkor válnak láthatóvá, ha rájuk irányítja a figyelmét.

Tudat alatt érezte: a képletek megérintése veszélyes, hogy így elárulhatja a jelenlétét, mint amikor a betörő lever egy poharat. Eddig mindig csak a PV-érték érdekelte, ám itt most jóval több információt talált. Amikor az egyikre fókuszált, az megnagyobbodott, és kijött a képletből, akár egy fejtörő játék kérdése. Talinski május tizenötödikén született a karmazsin évben, kissé túlsúlyos volt, vércsoportja A-Rh negatív. Volt ott még több, sokkal több elérhető információ. Valahol belül kicsiny fogaskerekek mozogtak… Így képzelte a g.A.I.a. rejtett szervereinek félvezetőiben áramló elektronokat, ám ez itt hirtelen reális lett.

Észrevett valami érdekeset: a képletből sok anyagtalan szál ágazott szét. A képlet elemeihez kapcsolódva változtattak a kivetített értékeken. Valahol, valaki piszkálta…? Harpad követte az egyik szálat, és egy Karol nevű börtönőr képletére akadt. Tőle is kiindult tíz-egynéhány kapcsolódás. Harpad visszament, és egy másik szálat választott. Gond nélkül eljutott Talinski lányához, Judytához. Igen, a férfi most éppen a lányára gondolt. „Én meg honnan tudtam, hogy éppen ezt a szálat kell kiválasztanom?” Neki 65 a PV-je, jó kislány, kerüli a bajt. Vagy ez csak egy rendeletnek köszönhető, amely miatt a g.A.I.a. nem veszi figyelembe a szolgálati idők eseményeit? Kora: huszonhat év, vércsoport A-Rh pozitív, a bankszámláján az összeg… Itt most sokkal több adat sorakozott, amelyek most mind a nuzzler elé kerültek. A látvány már nem emlékeztetett egy táblázatra. Tágas szerkezetté változott apró részecskék bonyolult rendszere lapult egy szögletes, szabálytalan üvegtömbben, ami összefogta az egészet. Minden eleméből kiszaladt pár szál. Harpad szétnézett a g.A.I.a. zöldes belsejében. Most már jól látta, hogy az egész tömböt sűrűn kitöltik a feszülő szálak. Van ennek valami jelentősége, vagy csak a szabadjára engedett fantáziája játszik vele? Nyugtalan lett, visszavonult. Jobb, ha az ember nem játszik a munkaeszközével, amelynek révén egészen szép pénzeket kereshet. Megszakította a transzállapotot.

– Százhuszonöt – jelentette ki, amint kinyitotta a szemét. Felült az ágyon. – Ez bizonyítaná, hogy a g.A.I.a. kipécézte önt?

– Ez itt a „Tömb”, a gazdagok és és VIP-k számára – magyarázta Talinski. – Fizetünk azért, hogy a börtön inkább szanatóriumnak tűnjön. A többi tömb tagjait csak egy tejüvegen át, homályos árnyakként látjuk. Ha ön megvizsgálná a több hónapja itt lévő rabtársaimat, meglátná, hogy szinte senki sem közelíti meg a százat.

„Képes lennék rá” – gondolta Harpad. Elég, ha kiválasztja a megfelelő szálat. Ám ehelyett így szólt:

– Ha önnek van igaza, az azt jelenti, hogy a g.A.I.a. érdeklődését én is felkeltettem. Figyelmeztetem, ne hivatkozzon az igazságérzetemre, a magasabb ideálokba vetett hitemre és más efféle szarságokra, mert azzal nem fog hatni. Ha valaha is idealista voltam, már kigyógyítottak belőle.

Talinski megfordult a székén, és figyelmesen nézett a nuzzlerre:

– A g.A.I.a. mind erősebben szorítja a torkunkat – kezdte lassan. – A dolog szinte észrevehetetlen, mert lassú és folyamatos. Az embereknek egyre jobban kell vigyázniuk magukra, valaki mást alakítaniuk, mint amilyenek valójában. Ön is tudja, hogy ez nincs jól.

– Térjen rá a konkrétumokra! – kérte Harpad.

– Rendben, kezdjük elölről! Menjünk hát vissza arra a napra, amikor a rendszer működésbe lépett a Varsói Agglomeráció rendőrkapitányságán. Hasonló rendszerek akkor már működtek néhány másik városban. A g.A.I.a. rendszert diagnózis céljából tervezték, vagyis a belső folyamatok minőségének ellenőrzése nem volt kötelező. Az ok, amiért a programot rendőrségi szerverre telepítették, az volt, hogy felügyelhessék a volt bűnözőket, akiket a pszichológusok mint a társadalom számára lehetséges veszélyforrásokat jelöltek, megfigyelhessék. A rendszer elemezte az összes hozzáférhető adatot az addigi életükből, különös tekintettel az olyan eseményekre, amelyek tartós lelki sérüléseket okozhattak. Nagyon régóta tudjuk: a gyermek, akit a szülei állandóan vertek, felnőtt életében szívesen alkalmaz erőszakot. A rossz társaságba keveredő fiatalember örökre ki lesz téve bizonyos csábításoknak.

A különböző incidensek miatt kiosztható PV-pontok számát kezdetben önkényesen határozták meg, de hamar engedélyezték a programnak, hogy önállóan és rugalmasan tevékenykedjen, hogy a saját belátása szerint változtasson. Miután integrálták a g.A.I.a.-t a várost figyelő kamerákkal, és bevetették a privát kamerákat is a rendszerbe, az adatok mennyisége meghaladta az ember által történő feldolgozás lehetőségeit. Az emberek lelassultak, és ezzel korlátozták a mesterséges értelmet. Lemondtak hát az emberi felügyeletről, nekik már csak a szúrópróbaszerű ellenőrzés maradt. Ez volt az a pillanat, amikor a g.A.I.a. megkaparintotta az igazi hatalmat, bár ezt akkor még senki sem gyanította. Akkoriban ez még csak a város biztonságán őrködő egyik rendszer volt, még csak nem is a legfontosabb. A MIMER, a testbeszédet elemző program minden héten több bűntényt fedezett fel. A rossz oldala az volt, hogy a digitális jóslataiban a bűntény elkövetését pár perccel korábban jelezte, majd később már csak pár másodperccel korábban. Hamar kiderült, hogy a két rendszer összekapcsolása nagyon hasznos lesz. Eleinte közösen dolgoztak, de még egy hónap sem telt el, amikor az ügyesebb g.A.I.a. elnyelte az egyszerűbb MIMER-t, vagyis egyik eszközévé tette. Egyetlen év leforgásą alatt az összes intelligens előrejelző rendszer a g.A.I.a. alprogramja lett, aztán a következő öt évben még magába olvasztotta más városok ugyanilyen programjait is. Még a közúti forgalmat irányító MANFRED is a g.A.I.a. része lett. A tapasztalatok kicserélése jelentősen megnövelte a PV-értékek kiszámíthatóságának pontosságát. Egyszer csak felfogtuk, hogy minden városban egy és ugyanaz g.A.I.a. működik. A PV nagyon dinamikus változó lett. A tabellákba tömörített adatok nem engedelmeskedtek a bonyolult analitikai folyamatoknak, és a társadalmi nyomás – mert az emberek mindig is nagyra értékelték a biztonságot – a g.A.I.a.-nak többé nem tette kötelezővé az adatok nyilvántartását úgy, hogy azt emberek is olvashassák. Az agglomerációkban, ahol a hatóságok ellenezték ezt a változást, mégis megtörtént. Nem hivatalosan. Az adatok relációja szétesett, látszólag kaotikus kontextus-fázisokra, majd egy dinamikus struktúrába. Ezt az emberi elme már nem képes átfogni. De ezt nem tartották problémának, mivel a rendszer egyre jobban működött, a Változás után pedig a biztonság kapott elsőbbséget.

– Akkor hát önök miért tartják ezt problémának? – Harpad kihasználta a beálló kicsi szünetet.

– Látszólag minden rendben van, hiszen a rendszer jól működik – ismerte el Talinski. – De hol itt az igazságérzet? Tudat alatt érezzük, hogy valami nincs rendben.

– Ami engem illet, nekem jó így. – A nuzzler széttárta a karját. – A városból eltűnnek a gyilkosok, mielőtt még eszükbe jutna bárkit megölni. Ideális megoldás egy egészséges társadalom számára.

– Ne felejtse el: az ijedős kutya egy váratlan helyzetben gyorsabban harap. A megrémült ember előbb süti el a fegyverét, mint egy hidegvérű bandita. Képzelje el: van két szomszédunk ugyanazon az emeleten. Az egyik kedves, érzékeny ember, tegyük fel: zeneszerző, a másik egy bunkó, gyökér, aki kihasznál minden alkalmat, hogy bántsa a gyengébbet, akinek irigyli a tehetségét. A fenyegető pillantás és fél szavak nem jelentenek bűntényt, mégis veszélyérzetet ébresztenek a zeneszerzőben. Eközben a bunkó a szomszéd kárára pumpálja fel a saját egóját. Majdnem bizonyos, hogy a gyökér ebben a játékban nem fogja fizikailag bántani a szomszédját, sőt a gyenge szomszéd személye úgy igazán nem is érdekli őt. Csak akkor jut eszébe, ha látja. Ám a zeneszerző, az érzékeny ember lázas képzeletében ezek a kis események életveszéllyé nőnek fel. Ebben a játszmában a zeneszerző jelenti a potenciális bűnözőt, pedig hát a bunkó a bűnös. A veszélyérzet drasztikus lépésekre kényszerítheti az embert, ezért a zeneszerző PV-pontszáma, csak mert a bunkó a szomszédja lett, alaposan megnőtt. Ellenben a bunkó PV-je csökkent, mivelhogy a nála gyengébbeken való pszichés gyötrés lehetősége az agresszivitásának elegendő szelepként működik. A g.A.I.a. tevékenysége tehát nem szűnteti meg egy lehetséges bűntény igazi okát, hanem csak az ok-okozat folyamat utolsó elemébe csap bele. Mindig az utolsó elem a lehetséges bűnöző, a rendszer soha nem nyúl mélyebbre. Még pontosabban: ezt még soha nem tette. Egészen tegnapelőttig, amikor úgy találta, hogy aki egy másik személyt bűnözésre késztet, maga is bűnöző.

– Ez éppenséggel egy régi elv, úgy hívják: „uszítás”.

Judyta csendben hallgatta a beszélgetést. Néha rápillantott a faliórára.

– Igen, de ha valakit uszításra uszítanak, akkor az már nem bűncselekmény – jegyezte meg Talinski. – Még nem tette fel magának a kérdést: a rendőrség éppen ma kezdett érdeklődni a személye iránt?

„Nem csak a rendőrség.”

– Csupa fül vagyok.

– Tegnapelőtt, néhány perccel tizenkilenc óra után történt meg a g.A.I.a. soron következő, alapvető átkonfigurálása. Ezt pár havonta végzik el, ezt is szoktuk érzékelni, mert ekkor nagyon túlterheltek az agglomerációk közti kapcsolódások. Tizenkét percre a transzfer nagyságrendekkel megnőtt. Közvetlenül ezután jött egy sorozat Selejtezés. Olyan embereknek veszett nyomuk, akikről annak előtte senki sem tételezte volna fel, hogy akár csak a száz pont közelébe jutottak volna. A PV-pontjaik száma pár perc alatt egetverő magasságba emelkedett. Ne feledjék: a PV kizárólag a prevenciót tartalmazza. Ha ön meggyilkol valakit, akkor az ön PV-je magasba szökik, ha a g.A.I.a. úgy látja, hogy ön ismét gyilkolhat. Egyes esetekben a PV még csökken is. Vagyis abban a tizenkét percben az emberek semmi különöset sem tettek. Csak a g.A.I.a PV-számainak pontossága nőtt meg, hát korrekciót csinált a rendszer. Mint ön az imént ellenőrizte, az én PV-m is megnőtt.

– Mindig töprengtem azon, hogy a Selejtezők milyen PV-pontszám fölött bukkannak fel.

– Ennek megállapítása az első feladat, amit öntől várunk.

– „Mi” várunk?

– Én voltam annak a csoportnak a főnöke, amelyik a g.A.I.a. ember által történő leolvasásán dolgozott.

Harpad meglepődött:

– Ön dolgozott a… Prométheuszon?

– Nem csak én… – Talinski szerény arcot vágott. – Jó nagy csapat voltunk. A projekt akkor esett szét, amikor közülünk egyre többen estek áldozatul a Selejtezésnek. Voltak gyanúink, de a statisztikai anomálián kívül nem láttunk semmi okot azt feltételezni, hogy ezt a g.A.I.a. teszi szándékosan. Mellesleg… ugyan ki fenyíthetné meg? A bíróság, az ügyészség, a titkosszolgálatok… mind neki engedelmeskednek. A cél, amit a létezése kezdetén kitűztek, továbbra is megvalósul, mert ha ennyire elmélyednek az ok-okozat hierarchiájában, az növeli a megelőző tevékenység hatását. Az utolsó változtatás azt eredményezte, hogy a rendszernek még kevesebb köze van az igazságossághoz abban az értelemben, ahogyan mi használjuk ezt a szót. Váratlan átalakítások már sokszor történtek, de ez a változás a legfontosabb a rubin év óta, vagyis három éve. A g.A.I.a. belehelyezte önmagát a saját valóság-mintájába. Ez még logikus is, hiszen hatalmas befolyása van az összes ember életére. Most már ezt a befolyását is figyelembe veszi. A PV-je most már azoknak is növekszik, akiknek semmilyen élménye nem volt, ami megnövelné egy általuk elkövetendő bűntény valószínűségét. Megjelent egy új kategória: olyanoké, akik egy bűntény katalizátorai lehetnek. Emberek, akiknek már a puszta létezése, az életmódja másokat bűnelkövetésre késztethet.

– A bunkót megbüntetik, amiért bántja a zeneszerzőt.

– A g.A.I.a. új változatában igen, bár ezután is sokkal kisebb értéket kap, mint az áldozata. Meg fogják büntetni azt a hivatalnokot is, aki éjszaka egy parkon át tart hazafelé, merthogy ottléte növeli a veszélyt, hogy megtámadják. Ezzel a feje tetejére állították az igazságosságot, nem gondolja?

– Talán. Ám nem gondolom, hogy az önök hasznára lehetek. Fogalmam sincs, hogyan határozták meg a limitet, ami után az embert elviszik a Selejtezők. Nem lehetne egyszerűen megkérdezni tőlük?

– Nem tudják – magyarázta Judyta. Harpad már majdnem elfelejtette, hogy ő is itt van. – Parancsot kapnak, és teljesítik. Névtelenek, és névtelen a parancs is. A Felügyelet, amely pedig ellenőrzi és koordinálja az összes szolgálatot, nem férhet hozzá az adataikhoz.

A nuzzler bólogatott.

– És mi a másik dolog?

– Meg kell keresnie egy ismert politikust, akinek a PV-pontja ehhez van a legközelebb. – És Talinski hozzátette: – A legközelebb a selejtezési limithez.

– Megtudhatom, hogy erre miért van szükségük?

– Nem tudhatja meg.

– Miért is nem csodálkozom… Önök valamilyen átkozott összeesküvők?

– Ha mindenáron szüksége van valamilyen meghatározásra: nem akarunk erővel megváltoztatni bármit is, csak az igazságot szeretnénk megmutatni az embereknek. Igaza van abban, hogy nem egyedül tevékenykedünk. Vannak specialistáink, elemzőink. Már csak egy nuzzler hiányzik.

– Az elején azt mondta, a g.A.I.a. rászállt önre.

– Egyszerűsítettem. A g.A.I.a.-nak nincs tudata, nem élőlény az általánosan alkalmazott definíciók szerint. Az igazsághoz közelebb állna az az állítás, hogy kialakított magának egyfajta önfenntartó ösztönt. A tegnapelőtt bevezetett új változások ugyan sugallhatnának valamiféle öntudatot, de szerintem nincs így. „Ő” úgy értelmezheti a dolgokat, ha a g.A.I.a.-val kapcsolatban használhatjuk az „értelmezi” kifejezést: „A törvény felett őrködöm, és ez a legfőbb vezérlő elvem. Aki engem fenyeget, a feladataim végzését sodorja veszélybe, az a törvényszegés pártján áll. A törvény védelmét tehát a magam védelmével kell kezdenem.”

– Logikusan hangzik.

– Csakhogy ettől kezdve mindenkinek a PV-je automatikusan elkezd menni felfelé, aki próbálja az ő hatalmát korlátozni. Nyilván már elég az is, ha valaki kritizálja őt, vagy kétségbe vonja létezésének értelmét. Elég elsütni egy viccet róla. Azt nem említem, milyen bűnnek számítana, ha valaki szeretné lokalizálni a rendszer szervereit.

Harpad felállt, zsebre tette a kezét, és a padlót nézte, majd megkérdezte:

– És nincs ebben rosszakarat?

– Nincs, mert a g.A.I.a. nem rendelkezik akarattal. Ha megpiszkál egy méhkast, a méhek szúrnak. Automatizmus. Ez pedig gigászi csábítást jelent arra, hogy valaki ezáltal manipulálja a politikai ellenfeleket.

– De vajon nem ugyanilyen mechanizmusok léptek működésbe a televízió megjelenésének pillanatában? A világ változik. Azok a politikusok, akik ehhez nem alkalmazkodtak, már eltűntek – Harpad a fejét ingatta. – Így nem tudom megtalálni a g.A.I.a. támaszpontját.

Eszébe jutottak a szálak. De nem, azokhoz jobb nem nyúlni.

– Én konkrét emberek PV-értékét tudom meghatározni, csak ennyi. Még azt sem tudom, hogyan csinálom.

– Az ajánlatunk feltételezi az ön együttműködését – kezdte lassan Judyta. – Ha nem teljesíti a két feladatot, az ajánlatunk többé nem aktuális. Valaki például követelheti öntől az eddig be nem fizetett adókat, vagy alaposan megvizsgálná az életének egyéb oldalait. Például azt is, hogy miért nem fizet gyermektartást az elhagyott feleségének.

Harpad összeszorította a fogait.

– Nem hagytam el – morogta. – És sokkal többet fizetek annál a nyomorúságos összegnél, amennyit a bíróság megítélne.

– De nincsenek róla nyugtái. Figyeljen ide! Ha megteszi, amit kérünk öntől, igazolást kap három rendőrségi pszichológustól, hogy ön az ideális apa. Ezt a családügyi bíróság nem hagyhatja figyelmen kívül.

Harpad Judyta szemébe nézett. A nő kerülte a tekintetét, de a férfi egy pillanatig még látta, hogy ez a szigorúság csak egy póz, amit Judyta nehezen alakít. Harpad megtörölte a homlokát, és idegesen számba vette a mellette és ellene szóló érveket. Egy pillanattal később válaszolt:

– Rendben van. Megpróbálom. Kicsi az esély, de nekifutok. Csak egy kis időt kérek, hogy kitaláljam, miképp fogjak hozzá.

Judyta megkönnyebbült.

– Előbb úgyis meg kell vizsgálnunk önt – jelentette ki, majd látva a kérdő tekintetet, hozzátette: – Nem szeretnénk, ha infarktust kapna, vagy megütné a guta, miközben nekünk dolgozik.

„Biztosan nem erről van szó” – gondolta, de rábólintott.

Megszólalt egy csengő, Talinski pedig az órájára nézett, majd az ajtóra. Máris kattant a zár, a matt üveglap átlátszóvá lett, és becsúszott a falba.

– A látogatási idő az egyik olyan szabály, amit nem lehet megszegni – mondta a férfi, és kézfogással búcsúzott a nuzzlertől. Judyta az apjához simult. – Tarts ki, drágám! – súgta a férfi, de azért elég hangosan, hogy Harpad is hallja.

„Mi lehet most Marysiával?”

Megkönnyebbült, amikor már az udvaron voltak. A betonfalak tetején a lámpák nappallá tették az éjszakát is. Távolabb ment, és nézte a Varsó Gyűrű ellentétes oldalán Natolin és más negyedek százezer fényét. Élnek a vibráló utcák, látszanak a lakóházak geometriai formái, a parkok sötét foltjai.

Tizenhárom kilométerrel a feje fölött.