SOLVEJ BALLE

A TÉRFOGATSZÁMÍTÁSRÓL I.

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Solvej Balle: Om udregning af rumfang, I

Pelagraf, Ærø, 2024

Első kiadás

Fordította Bogdán Ágnes

Copyright © Solvej Balle, 2020

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Bogdán Ágnes, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Matt Dorfman

Szerzőfotó © Sarah Hartvigsen Juncker

A könyv megjelenését a Danish Arts Foundation támogatta

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Greskovits Endre

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti alapján Váraljai Viktória készítette

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-051-4

# 121

Van valaki a házban. Hallani, ahogy járkál az emeleten. Fölkel az ágyból, lemegy a lépcsőn a konyhába. Zúgnak a vízvezetékek, amikor megtölti a forralót. Koccan a fém a tűzhelyen, halkan kattog a gázgyújtó, amikor meggyújtja a lángot. Rövid szünet, amíg a víz eléri a forráspontját. Zizegnek a tealevelek meg a papír, hallani, ahogy először egy, majd egy újabb kanál tealevelet vesz ki a zacskóból és dob a teáskannába, aztán vizet önt a tealevelekre – ezeket a hangokat csak a konyhában hallani. Hallom, hogy kinyílik a hűtőszekrény ajtaja, mert a konyhapult sarkának ütközik. Aztán újabb szünet, amíg ázik a tea, és valamivel később hallom, hogy kivesz egy csészét meg egy csészealjat a konyhaszekrényből. Nem hallom, hogy a csészébe önti a teát, a konyha és a nappali között felhangzó lépteit azonban igen, amikor a csésze teával átvág a házon. Thomas Selternek hívják. A ház egy emeletes kőépület Clairon-sous-Bois-ban, a város szélén, Észak-Franciaországban. A kertre és egy farakásra néző hátsó szobába soha senki nem jön be.

November tizennyolcadika van. Már megszoktam. Megszoktam a hangokat, a szürke reggelt és az esőt, amely hamarosan elered a kertben. Megszoktam a lépteket a padlón, a nyíló és csukódó ajtókat. Hallom, ahogy Thomas a nappaliból átmegy a konyhába, a csészét a konyhaasztalra teszi, és kisvártatva már az előszobában matat. Hallom, ahogy leveszi a kabátját a fogasról, elejti, majd felveszi az esernyőt.

Amikor Thomas kilép a novemberi esőbe, a ház elcsendesedik. Csak én keltek zajt, és a szemerkélő eső odakint. Hallani a ceruzát a papíron és a padlón a széket, amit hátratolok, amikor fölállok az asztaltól. Kopognak a lépteim a padlón, a kilincs halkan megnyikordul, amikor kinyitom a folyosóra vezető ajtót.

Thomas távollétében rendszerint körbejárom a házat. Kimegyek a vécére, vizet hozok a konyhából, majd gyorsan visszatérek a szobámba. Becsukom az ajtót, és leülök az ágyra vagy a székre a sarokban, hogy a kerti ösvényről senki ne láthasson meg, ha netalán benézne az ablakon.

Amikor Thomas megérkezik a két vékony nejlonszatyorral, ismét zaj támad. Kulcs fordul a zárban, a cipő talpa a lábtörlőhöz dörzsölődik. Zörögnek a szatyrok, amikor Thomas lerakja őket a földre. Hallani, ahogy az összecsukott esernyőt a székre hajítja az előszobában, majd felakasztja a kabátját az ajtó melletti fogasra. Zörögve landolnak a bevásárlószatyrok a konyhaasztalon, és zörögnek, amíg Thomas kipakol belőlük. A sajtot a hűtőbe teszi, a két paradicsomkonzervet a szekrénybe, és egy tábla csokoládét otthagy a konyhaasztalon. Az üres szatyrokat összegyűri, és bedobja a mosogató alatti szekrénybe. Aztán rájuk csukja az ajtót, hadd zörögjenek tovább odabenn.

Napközben az emeleti irodában neszez. Hallom a padlón meg-megcsikorduló forgószéket, a címkéket és leveleket nyomtató printert. Hallom a lépéseket a lépcsőn és a halk puffanást az előszoba padlódeszkáján, amikor Thomas ledobja a csomagokat meg a leveleket a földre. Hallom, amikor a konyhában vagy a nappaliban van. Amikor a keze vagy az ingujja a falat súrolja felfelé menet a lépcsőn. Hallom Thomast a fürdőszobában, a csobogást a vécékagylóban, mert állva vizel.

Hamarosan már újra a lépcsőn és az előszobában kopognak a léptei, aztán bevonul a nappaliba, és a karosszékbe telepszik az ablaknál, ahonnan kilátás nyílik az útra. Amíg vár, olvasással üti el az időt, vagy a novemberi esőt szemléli.

Rám vár. Tara Selter vagyok. A kertre és egy farakásra néző hátsó szobában gubbasztok. November tizennyolcadika van. Minden este, amikor elalszom a vendégágyban, november tizennyolcadika van, és minden reggel, amikor felébredek, november tizennyolcadika van. Feladtam a reményt, hogy valaha is november tizenkilencedikére ébredek, ahogy november tizenhetedike sem úgy él az emlékezetemben, mint ami tegnap volt.

Kinyitom az ablakot, és egy kis kenyeret dobok a madaraknak, amelyek hamarosan összeverődnek a kertben. Akkor jönnek, amikor eláll az eső. Először a fekete rigók érkeznek meg, és nekiesnek az utolsó gyümölcsöknek az almafán vagy a kihajított kenyérnek, aztán hamarosan megjelenik egy vörösbegy is. Röviddel később benéz egy őszapó, majd néhány széncinege, de azokat gyorsan elkergetik a fekete rigók. Nem kell sokat várni, hogy újra eleredjen az eső. A fekete rigók csipegetnek még egy ideig, de amikor már úgy szakad, mintha dézsából öntenék, elröppennek, és a sövényben keresnek menedéket.

A nappaliban Thomas begyújt a kandallóba. Hozott tűzifát a fészerből, és hamarosan szétárad a meleg a házban. Korábban beszűrődtek hozzám a zajok a folyosóról és a nappaliból, de most, hogy Thomas olvas, csak a ceruzám sercegését hallom a papíron, ám azt is hamarosan elnyeli az eső.

Számolom a napokat, és ha jól számoltam, a mai a 121. november tizennyolcadika. Követem a napokat. És követem a hangokat a házban. Amikor csönd van, nem csinálok semmit. Lefekszem az ágyra, pihenek vagy könyvet olvasok, de nem csapok zajt. Szinte egyáltalán nem. Lélegzetet veszek. Fölkelek, és óvatosan körbejárom a szobát. A hangok visznek körbe. Leülök az ágyra, vagy óvatosan kihúzom a széket az ablak mellett álló asztal alól.

Thomas a délután közepén bekapcsolja a zenét a nappaliban. Először az előszobában, majd a konyhában hallom. A vízforralót a gáztűzhelyre teszi, és felhangzanak a léptei a padlón, amikor visszamegy a nappaliba, és bekapcsolja a zenét. Tudom, hogy hamarosan kitisztul ég. Elvonulnak a felhők, és kisüt a nap.

Általában akkor állok neki készülődni, amikor megszólal a zene. Fölkelek, majd kabátot és csizmát húzok. Az ajtónál várakozom, nemsokára már olyan hangosan bömböl a zene, hogy kiosonhatok a házból anélkül, hogy bárki meghallana – a nappaliból érkező hangok elfedik a zajokat, a kinyíló és csukódó ajtókat, a lépteket a padlón.

A házat a kertre nyíló ajtón át hagyom el. A táskát a vállamon átvetve óvatosan kinyitom a vendégszoba ajtaját, és kilépek a folyosóra, az ajtót becsukom magam után. Az előszoba padlóján három közepes méretű boríték és négy barna kartondoboz pihen, mindegyiken ott áll a nevünk: T. & T. Selter. Ezek lennénk mi. Antikvár könyvekkel kereskedünk, főleg tizennyolcadik századi illusztrált művekkel, amelyeket árveréseken, magángyűjtőktől vagy más könyvkereskedőktől vásárolunk, aztán továbbértékesítjük őket. A könyveket barna dobozokban küldjük el a vevőinknek. Hangtalanul elsétálok a földön heverő csomagok mellett, kinyitom az ajtót, és kilépek. Nem viszek magammal esernyőt. A szemerkélő eső hamarosan eláll. Nem a kapuhoz vezető kerti ösvényt választom, hanem balra indulok a ház mentén, elhaladok a fészer mellett, majd a kert azon sarka felé veszem az irányt, amelyet nem látni a házból. Miután elsétálok a póréhagymaágyás és két sor mangold mellett, elérem a rést a sövényen, azon át kijutok az útra. Egy pillanatra visszanézek. Látom, hogy füst gomolyog a kémény fölött. Halkan szól a zene, de sietek tovább, és pár lépéssel később már sem a zenét, sem az esőt nem hallom; az eső elállt, a zene elhalt mögöttem, csak a lépteim zaja hallatszik a járdán, némi autózúgás és távoli gyerekhangok a többutcányira lévő iskolából.

Nemsokára eláll az eső, és Thomas kikapcsolja a zenét. Kabátot húz, majd összeszedi a leveleket és a csomagokat a földről. 15.24-kor elhagyja a házat. Viszi a leveleket és a csomagokat. T. & T. Selter. Ezek lennénk mi. Az idő azonban közénk állt. Kis utakon bemegyünk a városba vagy vissza a házhoz. A szabadban vagyunk, sétálunk, amíg szünetel az eső, de nem ugyanazokon az utakon járunk. Thomas nem számít rá, hogy találkozik velem, és ez nem is fordul elő. Tudok egy másik útvonalat, és amikor visszatér a házba, én már újra a kertre néző szobában vagyok.

Ha szükségem van valamire, megveszem a néhány utcányira lévő áruházban. Nem sietek, és hazafelé menet többnyire teszek egy kis kitérőt. Belépek a kapun, a kerti ösvényen elsétálok a hátsó ajtóig, és kinyitom. A ház csendes. Thomas elment, és elállt az eső. Thomas a városba tart, és mire feladja a csomagokat, kisüt a nap. Így aztán átvág az erdőn, majd lesétál a folyóhoz, csak késő délután jön meg, végtére is senki sem várja a házban, és teendői sincsenek. Ekkor már újra esik.

Általában mindent, amit veszek, beviszek a szobámba, amikor hazaérek. A kabátom a székre akasztom, lehúzom a csizmám, és kimegyek a konyhába. A mosogató mellett egy csésze árválkodik, a vízforraló a tűzhelyen még mindig langyos. Követem Thomas nyomait a házban. Felmegyek a lépcsőn az irodába. Az asztalt elborítják a stószokban álló könyvek és szétszórt papírkupacok. A polcokon könyvek sorakoznak, a padlón dobozok. Az egyik nyitva van, mert Thomas keresett benne valamit, és nem csukta vissza. Az irodával szomszédos hálószobában mintha épp most keltek volna fel az ágyból, aminek csak az egyik oldalán aludtak.

Másfél órám van a házban, mielőtt Thomas visszatér. Van időm megfürödni vagy kimosni néhány ruhát a mosdókagylóban, van időm levenni egy könyvet a könyvespolcról, és elüldögélni az egyik karosszékben az ablaknál.

Ha a nappaliban időzöm, többnyire zenét hallgatok vagy olvasok, amíg sötétedni nem kezd, ma azonban idebent maradtam a kertre és egy farakásra néző szobában. Hallottam, hogy Thomas leveszi a kabátját a fogasról, és hallottam, hogy elhagyja a házat. Kinyitottam az előszobaajtót, a csomagok időközben eltűntek a padlóról, majd odaültem az ablak mellett álló asztalhoz. November tizennyolcadika van. Kezdem megszokni a gondolatot.

November tizenhetedikén reggel az ajtóban búcsúztam el Thomastól. Háromnegyed nyolc volt, a taxi a ház előtt várt, elértem a Clairon-sous-Bois-ból 8.17-kor induló vonatot. Bordeaux-ba tartottam, a tizennyolcadik századi illusztrált művek éves árverésére. Az ég szürke volt, a levegő párás, de nem esett.

Clairon állomásról Lille-Flandres-ba utaztam, majd átszálltam a Lille-Europe-ra, és folytattam az utam Párizsba, ahol felszálltam egy Bordeaux-ba tartó vonatra. Valamivel két óra előtt érkeztem meg a bordeaux-i állomásra, és pillanatnyi tanácstalanság után, amelyet az állomás előtt zajló útépítés, a kordonok, táblák és lezárt átjárók okoztak, megtaláltam az utat, és néhány perccel később meg is érkeztem a kiállítóközpontba, ahol az árverést tartották. Regisztráltam, megkaptam a programot és egy táblát, amin a 7ème Salon Lumières felirat és a nevem állt, alatta pedig a cég neve: T. & T. Selter.

Időben érkeztem, az illusztrált könyvek árverése három órakor kezdődött. Megtartottak már néhány árverést, és láttam a programban, hogy idén is voltak előadások és panelbeszélgetések, de ezeken nem terveztem részt venni.

Kissé elbizonytalanodtam, és már-már újra cserbenhagyott a tájékozódási képességem, amikor egy konferencia kellős közepén találtam magam, zárt ajtók és elhagyott kávéscsészék között, de aztán megtaláltam a táblákat és a nyilakat, amelyek az aukciósterem és a szomszédos kiállítóterem felé mutattak, ahol az antikváriusok hosszú sora a szokásos standokon kínálta a könyveket és a tudományos illusztrációkat. Pontos elképzelésem volt arról, mely művekre szeretnék licitálni az árverésen, és miután szemügyre vettem a legfontosabbakat, körbejártam a teremben. Odaköszöntem az ismerős könyvkereskedőknek, és valamivel három óra előtt helyet foglaltam az aukciósteremben, amelyet hamarosan megtöltöttek a tárgyalókból kiözönlő emberek.

Sikerült tizenkét tételt megvásárolnom. Öt művel kapcsolatban már érkezett hozzánk megkeresés, hét másikról pedig azt gondoltam, hogy jó árat fogunk kapni értük. Főként mérsékelt árú könyvekkel kereskedünk, a vevőkörünk vegyes, jellemzően európai gyűjtőkből áll, de akadnak vásárlóink a világ más részeiről is. Általában én utazom az árverésekre és keresem fel az antikváriumokat, míg Thomas felel a nyilvántartásért és a könyvek eljuttatásáért az ügyfelekhez. Kezdetben mindent együtt csináltunk, de aztán apránként felosztottuk egymás között a feladatokat. Nem igazán tudom, miért alakult úgy, hogy én utazom. Talán azért, mert nincs ellenemre a dolog, meg talán azért is, mert gyorsan ráéreztem a könyvekre, értek a papírhoz, van szemem a nyomtatás minőségéhez, és felismerem a gondosan kivitelezett kötést. Fogalmam sincs, mi ez, de már-már fizikai jelleggel bír, mint ahogy egy lepkehernyó is tudja, hogy érdemes-e rámásznia egy levélre, vagy ahogy egy madár figyeli a fakéreg alatt nyüzsgő rovarokat. Lehet egy részlet: a hang, amikor átlapozom a könyvet, a betűk tapintása, a nyomat mélysége, a színek telítettsége egy illusztráción, az ábrák pontos kidolgozottsága, a vágott felületek színezése, nem is tudom, hogy minek van döntő jelentősége, mert bár általában tisztában vagyok vele, hogy mely művek érdekelnek, rendszerint csak akkor válik világossá számomra, hogy tényleg meg kívánok-e vásárolni egy könyvet, amikor a kezemben tartom.

Az árverés után visszamentem a kiállítóterembe, kifizettem néhány félretetetett könyvet, majd beszereztem hat olyan művet, amikre vadásztam már egy ideje, és találtam pár ismeretlen kötetet is. A legnehezebb és legértékesebb könyveket általában egyenesen Clairon-sous-Bois-ba küldetem, de gyakran megesik, hogy egyiket-másikat magammal viszem a táskámban, ezúttal egy számomra ismeretlen, a madárhangokat hangnemek szerint rendszerező zseblexikont, Harcard állatanatómiai kézikönyvének második kiadását és Boisot Atlas des Araignées című híres, pókokról írt művének egy szép példányát választottam, ez utóbbit egyik törzsvásárlónk a barátnőjének szánta ajándékba, és megígértük neki, hogy felkutatjuk.

November tizenhetedikén, a nap végén felszálltam a Párizsba tartó vonatra, és késő este megérkeztem az Hôtel du Lisonba; Thomasszal általában ott szállunk meg, amikor a fővárosban van dolgunk. A szálloda a rue Almageste sarkán áll, az utcában több olyan antikvárium is található, amelyeknek a tulajdonosaival üzleti kapcsolatban állunk, nem is beszélve jó barátunk, Philip Maurel antik érméket árusító boltjáról. Azt terveztem, hogy a következő két napban könyveket vásárolok a cégnek, ellátogatok Philiphez, és felkeresem a Bibliothèque 18 névre keresztelt kutatókönyvtárat Clichyben, valójában épp másnapra, november tizenkilencedikére beszéltem meg találkozót egy bizonyos Nami Charet-val, aki kutatókönyvtárosként a tizennyolcadik századi grafikai technikák néhány, eddig figyelmen kívül hagyott változatát kutatja. Eközben figyelt fel a metszetkészítők szerszámaiban és munkamódszereiben bekövetkezett apró változásokra, és a felfedezése lehetővé tette, hogy a korszak végétől nagy pontossággal meghatározhassuk az illusztrációk keletkezési évét, így világítva rá az illusztrációk létrejötte és a könyvek megjelenési éve közötti eltérésekre.

Amint megérkeztem a szállodába, felhívtam Thomast. Nem volt hosszú beszélgetés. Meséltem neki az aznapi beszerzésekről, és kérdeztem, akarja-e, hogy további címeket adjak a másnapi könyvlistához. Eszébe jutott pár mű, véleménye szerint ezeket érdemes volna megvásárolni, néhányat sikerült is félretetetnie két kollégánknál a rue Renart-on, a rue Almageste egy mellékutcájában, és kérte, hogy menjek oda, és vegyem meg őket, ha megfelelő állapotban vannak. Felírtam a címeket a listámra, és megígértem, hogy másnap alaposan szemügyre veszem a két könyvet. Valószínűleg beszélgettünk még egy kicsit az árverésről és a novemberi időjárásról, majd kétszer-háromszor is jó éjszakát kívántunk, mielőtt befejeztük a hívást.