A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Melissa Wiesner: Love and Other Lost Things, 2024

Fordította
FARKAS NÓRA

Copyright © Melissa Wiesner, 2024

First published in Great Britain in 2024
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.
This Hungarian language edition is published
by arrangement with Bookouture, London.

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Dobos Attila

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-20-2

Kaiának és Tessnek.

Köszönöm mindazt a gyönyörű energiát, amit a világba juttattok.
A földkerekség minden boldogan-együtt-mindörökkéjét megérdemlitek!

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Ebben a könyvben családon belüli erőszakot és bántalmazást leíró jelenetek is szerepelnek, ami egyes esetekben felkavaró lehet. Ha segítségre van szükséged, a könyv végén található, olvasóknak írott levelemben felsoroltam néhány szervezetet, akikhez fordulni tudsz.

PROLÓGUS

TÍZ ÉVVEL KORÁBBAN

Abban a minutumban, hogy becsapódott a bejárati ajtó, Jane McCaffrey felkászálódott a hálószobája padlójáról, és ingatagon talpra állt. Minden izma tiltakozott, valósággal könyörögve neki, hogy feküdjön vissza a jó puha szőnyegre, míg enyhülni nem kezd testében a fájdalom. De nem volt ideje kivárni, míg kevésbé hasogat a feje vagy alábbhagy a csontjaiban lüktető sajgás. Ami pedig a szívében lakozó mélyebb gyötrelmet illeti…

Az soha, de soha nem fog megszűnni.

Jane a redőny lécei közt átlesve figyelte, ahogy a szedán legördül a kocsifelhajtóról, majd elhajt az utcán. Anya és apa a Linden Falls-i Rendőrség Alapítványának adománygyűjtő eseményére indultak, és a járőrkocsit vitték. Rendes esetben Jane-t nem érdekelte volna, milyen járművel mennek, de ahogy most szemével nyomon követte, amint a sarkon befordulva a hátsó lámpák is eltűnnek a látóteréből, veszteségérzés szivárgott belé, és fenyegetőn hatalmasodott el rajta.

A gitárja ott hevert az autó hátsó ülésén. Előző este Jane végignézte, ahogy az apja úgy hajította be a kocsiba, mint holmi rongybabát. Hallotta, amint a tok puffanva landol a bőrülésen, majd visszapattanva a túloldali kocsiajtónak csapódik. Érezte, ahogy a hangszer húrjain rezgés fut végig. Egy csikorgó, disszonáns e-moll akkord. Soha nem fogja megtudni, hogy az erőhatás megrongálta-e a hangszer testét, elrepesztette-e a nyakát. Akárhogy is: a gitárnak véglegesen búcsút mondhatott.

Jane ellökte magát az ablaktól, és a mozdulat hatására a kulcscsontjától a szegycsontjáig hasító fájdalom nyilallt a testébe. Átfutott a fején a gondolat: lehet, hogy megrepedt az egyik bordája? A komód fölötti tükörben Jane megpillantotta a tükörképét. Vöröses zúzódás hagyott nyomot az arccsontján a bal szeme közelében, ahol a vér meggyűlt a bőre alatt. A kép egyszerre volt szomorúan ismerős és idegen. Az évek során szerzett tapasztalatai, amikor is anyja arcán hasonló elszíneződések kialakulását figyelhette meg, azt súgták Jane-nek, hogy holnapra a zúzódás rusnya, batikolt hatást keltő sötét bíborszínben fog pompázni. De Jane most először látta viszont ezeket a foltokat a saját arcán.

És most utoljára látok magamon ilyen foltokat.

Miközben teste a saját hamis melódiájára rezgett, Jane elfordult a tükörtől, és olyan sebességgel iramodott ki a folyosóra, ahogy csak ingatag lába engedte. Felrántotta a faliszekrény ajtaját, és előkotorta belőle az apja kiszolgált sporthátizsákját, lehúzva a fejét, miközben kihalászta a felső polcról, hogy elkerülje az arca felé lendülő táskaszíjakat. Az apja tombolni fog, amikor a következő horgásztúrájára akar majd becsomagolni, és rájön, hogy nincs meg a táska.

Jane habozott. Addigra ő már rég nem lesz itt, apa viszont anyán fogja kitölteni a haragját. Bár ezt úgyis megteszi, amikor majd rájön, hogy ő, Jane eltűnt, ő pedig semmit nem tehet ez ellen. Jane-nek soha nem állt módjában megoltalmazni Diane McCaffrey-t rendőrfőnök férjétől.

Most mindössze annyit tehetett, hogy saját magát oltalmazza meg.

És Niket.

Erre a gondolatra Jane teste elerőtlenedett, és hátával a falnak támaszkodott, a hátizsákot pedig leejtette maga mellé.

– Nik – suttogta. Tényleg képes lenne maga mögött hagyni őt, mindazok után, ami kettejük közt történt? Minden tervük, az összes egymásnak tett ígéretük…

Az a rengeteg szeretet, amin osztoztak.

Jane vett egy reszketős lélegzetet, lehunyta a szemét, és engedélyezett magának egy utolsó emléket: felidézte, ahogy Nik keze a ruhája alá siklik, és forrón a combjához simul. Ajkát Jane nyakára szorítja. Tökéletesen helyénvalónak érződött, hogy Nik a karjában tartja.

De ha maradok, az mindkettőnket tönkre fog tenni.

A gondolat olyan erővel hasított keresztül rajta, mint ahogy előző este a lépcsőkorlát faszilánkjai a bőrébe fúródtak. Jane szeme kipattant.

Az apja ki nem állhatta a rendőrségi alapítvány adománygyűjtéseit. Rendszerint színre lépett, körbejárta az adományozókat, tréfálkozott velük, és bókolt a feleségüknek, mintha csak az a rendes fickó lenne, akinek mindenki hitte. De amint sikerült elszabadulnia, hazament az otthonukba, ahol Jane és az anyja tisztában volt vele, hogy milyen ember is valójában. Jane úgy számolta, két órája lehet, talán három.

Szíjánál fogva beráncigálta a hátizsákot a szobájába, és ott az ágyra hajította. Sejtelme sem volt, mit kellene bepakolnia. Fogalma sem volt, hová megy, csak annyit tudott, hogy valahová nagyon messzire innen. Valahová, ahol soha nem jutna eszükbe keresni.

Farmereket, pólókat és alsóneműt hajigált a hátizsákba. Valószínűleg szüksége lesz egy állásra, ezért belegyömöszölt még pár elegánsabb női ruhát, egy fekete nadrágot és egy fehér blúzt. Aztán körbefürkészett a szobában. Az íróasztal fölötti parafa táblára rajzszögezett képek és papírok egy rég elsüllyedt életnek állítottak emléket. Bálok, különféle bandák koncertjei és mosolygós szelfik Hannah-val, Alival meg Nikkel.

A Cornell fősulitól kapott felvételiértesítő.

Ahol egy másik diák fogja átvenni a helyét. Apa már a levél érkezésének reggelén visszavonta Jane jelentkezését. Ugyanazon a hangon beszélt a tanulmányi osztályos nővel, mint amivel a rendőrség alapítványának gyűjtésén bűvölte el az adományozókat. Szívélyesen beszélt vele, mint aki szem előtt tartja, hogy mi a legjobb a lányának. A telefonon keresztül a nő nem láthatta a kegyetlen vigyorát, Jane viszont igen. Az apja a saját hátradönthető karosszékére ültette le Jane-t a nappaliban, és végignézette vele, ahogy telefonál.

Jane letette a telefonját az asztalra, majd egy gyors üzenetet firkantott a mellette heverő virágmintás jegyzettömbre. Elmegyek. Ne is keressetek. Remélhetőleg csak reggel veszik majd észre. Tizennyolc éves volt, és legálisan kiköltözhetett, ha akart. Így viszont anya tudni fogja, hogy nem rabolták el, vagy ilyesmi. És talán tényleg nem fognak a keresésére indulni.

Megemelte a hátizsákot, és a lehető legóvatosabb mozdulatokkal a hátára vette. Aztán lebicegett a lépcsőn, tekintetét az előtte lévő falra szegezve, hogy ne kelljen arra gondolnia, hogy is néztek ki azok a lépcsőfokok, amikor újra meg újra az arcának ütődtek.

A konyhán át távozott, a hátsó ajtón lépett ki a házból. Az erdőn keresztül rövid sétába telt eljutni a 8-as útig: a kanyargós, kétsávos országútig, amely mentén haladva eljuthat egészen a westbrooki buszpályaudvarig. Onnan pedig már bárhová mehetett.

Bárhová, ami nem itt van.

EGY

NAPJAINKBAN

A legelső dolog, amit Jane észrevett, miközben a szedánját az autópályáról a szülővárosába vezető kanyargós mellékútra kormányozta, a varjak voltak. Egy hatalmas varjúraj, amely úgy cikázott át a baljós szürke égbolton, mint a konyhapadlón szétguruló borsszemek. A hátán hideg borzongás futott végig, amikor ez a kép egy másik képet hívott elő benne – egy több mint egy évtizedes képet, amelyet azonban még mindig elevenen látott maga előtt –, a félelmet az anyja szemében, miközben a seprűért sietett, és a szemétbe rejtette az összetört só- és borsszórókat, még mielőtt apa hazaért volna.

Soha nem lehetett tudni. Lehet, hogy az apja kedélyesen felnevetett volna, és megereszt egy poént anya ügyetlenségéről. Vagy talán…

Jane megrázta a fejét, és inkább az utat kettészelő dupla sárga vonalra összpontosított. Az apjához hasonló férfiaknál az egyetlen kiszámítható dolog az volt, hogy soha semmit nem lehetett igazán előre megjósolni velük kapcsolatban. Lehetnek hosszú szakaszok, amikor úgy tűnik, minden rendben lesz. Így aztán kieresztesz, épp csak egy pillanatra lankad az éberséged, és már-már kezdesz hinni benne, hogy tényleg változni akar.

És ez az a pillanat, amikor a legmélyebb sebet okozzák neked.

Jane belebámult az előtte fekvő úton szétterülő sötétbe. Most már senkinek nem kell többé előre felkészülnie apa reakcióira. Csakis így volt képes hazajönni: visszatérni ebbe a szélzúgástól hangos, Nyugat-New York állambeli városkába, ahol a gyerekkorát töltötte. Vissza a régi, kőből épült farmházak közé, a csontvázszerű fákhoz, amelyeket a tó felől érkező szél megkopasztott, na meg a varjakhoz.

Ha Jane babonás lett volna, most azt gondolja: ezek a varjak előjelek, de hogy minek az előjelei, arról fogalma sem volt. Hannah tudná. Hannah, aki annak idején mindennap a helyi újság utolsó oldalára lapozott az iskolai ebédlő asztalánál ülve, és hangosan felolvasta a horoszkópjukat az ebédre kapott pizzájuk fölött. Hannah kiszúrta volna azokat a varjakat, és izgatottan ragadta volna meg Jane karját.

Jane, tudod, mit jelent ez? A varjak a jó szerencse szimbólumai. Ez egy nagyon kedvező jel.

De Jane nem beszélt Hannah-val az óta a nap óta, amikor több mint egy évtizede ugyanezen a mellékúton megindult kifelé a városból. Egyik régi barátjával sem beszélt azóta – Hannah-val, Alival… vagy Nikkel –, és nem létezőnek tetszett az esélye, hogy jelen utazása bármit is változtasson ezen a helyzeten. Nem, Jane épp csak addig marad itt, amíg kitalálja, mi legyen a következő lépés. Igazán semmi kedvező nem volt ebben.

Jane a visszapillantó tükörbe nézett, hogy ellenőrizze a hátsó ülésen alvó lányát. Ez az út nagyon megviselte Scarlettet. Scarlett több szempontból kénytelen volt gyorsabban felnőni, mint a többi korabeli gyerek. Megértette, miért kell elmenniük. De akkor is csak kilencéves volt még. Összepakolni mindent, ami fontos volt neki – és néhány dolgot hátrahagyni, hogy ne legyen nyilvánvaló: már nem térnek vissza – ez bármelyik gyereknek rémisztő lett volna.

Jane egyszer már átélte ezt.

Lassított a kocsival, ahogy ugyanahhoz a táblához ért, amely egész életében üdvözölte az embereket Linden Fallsban. Kicsit ütött-kopottabbnak tűnt most, mint ahogy az emlékeiben élt – a kék mostanra fakószürkére színtelenedett –, de az sem kizárt, hogy mindig is így festett. Los Angeles mesterséges csillogása után itt valahogy minden olyan fénytelen volt.

Jane kocsija végiggurult a Spring Streeten, el a Grassroots kávézó mellett: ebben a vendéglátóipari egységben gitározott és énekelt annak idején megannyi szombat estén, egy szabad mikrofon mellett. Az ablakba kitett tábla elárulta, hogy Pete, a kávézó tulajdonosa még mindig helyszínt biztosít ezeknek a zenei bemutatóknak, de Jane félrenézett, még mielőtt elolvashatta volna a legközelebbi fellépő nevét. Nem akarta tudni, ismeri-e az illetőt; nem akarta tudni, ki lépett az ő helyébe.

A Spring Streeten a kávézó után a könyvtár következett, ahol Jane több órát töltött el életében, mintsem meg tudta volna számolni. Ez az a fajta hely volt, ahol elrejtőzhettél anélkül, hogy bárkiben is tudatosult volna, hogy bujkálás céljából vagy ott. Apa biztos, hogy soha nem tette volna be oda a lábát. Néha bedobott egy-egy rendőrségi krimit a táskájába, hogy a horgásztúráira magával vigye, de a könyvek nem igazán tudták lekötni a figyelmét.

Jane tovább vezetett, és a tekintete lassan ingázott az utca egyik oldalán lévő üzletsorról a másikra. A kirakatokat és a ruhatisztító új feliratát leszámítva Jane akár azt is érezhette: ugyanaz a város tárul fel a szeme előtt, mint amit egy évtizeddel ezelőtt otthagyott. Újabb kontraszt Los Angeleshez képest, ahol az éttermek és üzletek olyan gyorsan bukkantak fel és enyésztek el, hogy senki nem kezdett túlságosan kötődni hozzájuk. Senki nem kötődött igazán semmihez Los Angelesben.

Amikor felbukkant előtte a városháza a kétemeletnyi magasba nyúló karácsonyfával, csillogó fényekkel és egy életnagyságú betlehemmel ünnepi díszbe öltöztetve, a felismerés úgy ülte meg Jane gyomrát, mintha követ nyelt volna.

Pár nap, és itt a karácsony.

Hogy is felejthette el? Lehet, hogy én vagyok a legrosszabb anya széles e világon. Ismét a hátsó ülés irányába pillantott. Tekintete végigfutott a lánya arcán, a hosszú pilláktól kezdve, amelyek kipirult orcájára simultak, egészen az álla alá dugott, imádott plüsselefántjáig. Amikor Scarlett így aludt, még mindig arra a mellkasán kiterült kisbabára emlékeztette Jane-t, akinek az aprócska szája egy láthatatlan cumisüvegre tapadt álmában.

Jane azt kívánta, bárcsak visszatérhetne azokba a napokba, amikor még minden lehetőséggel és reménnyel telinek érződött. Amikor még elhitte, hogy Matteo jó társ és jó apa lesz. Mielőtt megtudta, kicsoda is ő valójában. Vagy legalábbis amikor még Jane képes volt meggyőzni magát, hogy nem is olyan.

Scarlett nem hívta fel a figyelmét a közelgő ünnepre. Soha nem hitt igazán a Mikulásban – Matteo gyakorlatilag még tipegő korában közölte vele a száraz igazságot. És Los Angelesben az ünnepek általában inkább voltak stresszesek, mintsem ünnepi hangulat lengte volna be őket. A klub, ahol Matteo dolgozott, forgalmas volt, zsúfolt, és Matteónak folyamatosan zsonglőrködnie kellett a törzsvendégek meg a zárt körű összejövetelek forgatagában. Ettől fáradt és mogorva lett, és egy hosszú munkanap vége rendszerint paprikás hangulatban találta.

Jane enyhén jobbra tekerte a kormányt, és lefékezett a járdaszegély mellett, a Ford Barkácsbolt és Vegyesáru előtt. Scarlett meg sem moccant, miközben Jane behúzta a kéziféket, és kikapcsolta a motort. Fontolóra vette, hogy felébreszti a lányát, de akkor nem tudna neki titokban ajándékot venni. Így inkább kimászott a járműből, és nagyon óvatosan becsukta az ajtót. Aztán körbejárta a kocsit, ellenőrizve a zárakat. Nevetséges volt: Linden Falls a legbiztonságosabb hely a földön, neki pedig sikerült közvetlenül a bolt előtt helyet találnia. Végig látni fogja a kocsit a széles ablakokon keresztül.

Mégis tétovázva téblábolt a járdán. Azt remélte, teljesen elkerülheti Linden Falls belvárosát: tervei szerint egyenesen az anyja háza felé vette volna az irányt, és ott rejtőzött volna el, amíg ki nem ötöl egy hosszabb távú tervet saját maga és Scarlett számára. A múltbeli tapasztalatok megtanították rá: szinte lehetetlen úgy végigmenni a városon, hogy ne futna bele valakibe, akit ismer. De a vágya, hogy legalább egy rendes karácsony látszatát megteremtse Scarlettnek, felülmúlta a félelmét, hogy egy régi ismerős megláthatja. Különben is: már egy évtized eltelt azóta. Talán senki nem is fog emlékezni rá.

Vett egy mély levegőt, aztán belökte a bolt ajtaját. Odabent a kilincsre lógatott csengettyűk vidám csilingelése és a vágott fa, a festék meg az ünnepi fűszerek keverékének illata fogadta. Egy gyors pillantást vetett a pénztárgépre, és a mindaddig feszesen tartott válla elernyedt. Úgy tűnt, ma egy középiskolás kölyök van bent, aki nem lehetett több öt- vagy hatévesnél, amikor ő távozott a városból. Talán mégiscsak észrevétlenül kijuthat innen.

Jane tekintete elsiklott a felhalmozott hólapátok, a konyhai eszközökkel telipakolt sor meg a helyi termelésű mézet hirdető tábla mellett. Kész rejtély volt, hogyhogy nem tette tönkre ezt a helyet a 8-as út mentén terpeszkedő Walmart.

Végigment az egyik soron, ahol ünnepi gyertyák sorakoztak olyan illatokban, mint „Vajas keksz” vagy „Fenyőálom”, majd egy másik folyosóra tért át, ahol pedig játékok széles választékát állították ki. Tekintetét azonnal magára vonzotta egy hatalmas doboz, amelyben – a dobozon látható kép tanúsága szerint – egy szőke figura volt található egy, a rózsaszín különböző árnyalataiban pompázó viktoriánus ház előtt. Egy legókészlet Barbie álomházával. Jane végigfuttatta ujjait a doboz peremén. Scarlett imádná ezt. De aztán az árcédulára tévedt a tekintete, és a lélegzete jól hallhatóan elakadt. Százhuszonnégy dollár?

Lassan hátrálni kezdett. Százhuszonnégy dollár hatalmas érvágást jelentene a táskájában lapuló, szűkösen megtakarított pénzéből. Abból a pénzből, amit sikerült kihízelegnie Matteóból és összekuporgatnia erre az útra. Ez minden pénzem, amim van. Jane reszketős lélegzetet véve kifújta magát, és a polcsor másik oldala felé fordult. Amúgy is, kinek kellene egy csicsás vattacukor házikó azzal a gebe, szőke babával? Felkapott egy vázlatfüzetet meg egy csomag színes tollat. Összesen: 26 dollár, plusz adó. Még így is jelentős összegről beszélünk, de karácsony volt, és Scarlett megérdemelte.

Jane megperdült a sarka körül a csomagolópapíros állványt keresve, és egy hatvanas éveiben járó nővel találta szembe magát, aki egy halálosan komolyan gondolt ünnepi pulcsit viselt, az arcán pedig rosszalló kifejezés terült szét. Edna Swanson recepciós volt a rendőrkapitányságon, ahol az apja több mint két évtizeden át volt rendőrfőnök. Felszedett néhány kilót, és a haja őszesebb volt, mint amikor Jane utoljára látta, de bárhol felismerte volna ezt a bosszús ábrázatot.

Mrs. Swanson alaposan végigmérte.

– Jane McCaffrey. Micsoda meglepetés itt látni téged!

– Ó, üdvözlöm, Mrs. Swanson! Én… ehm. – Jane ide-oda pakolta a kezében tartott ajándékokat. – Örülök, hogy látom. – Kierőszakolt egy mosolyt, hogy leplezze a hazugságot.

– Felteszem, anyádhoz jöttél.

– Aha. Csak… valószínűleg egy hetet maradok, nagyjából.

Mrs. Swanson ajka bosszúsan rándult meg.

– Meglepett minket, amikor nem láttunk idén ősszel a temetésen. De anyád azt mondta, sok a munkád.

Ilyet mondott? – Jane eltűnődött, vajon milyen más sztorikat terjeszthetett róla az anyja az elmúlt tíz évben. Bármit, csak meg ne tudják az emberek a valódi okát, hogy a nagyszerű McCaffrey rendőrfőnök lánya miért szívódott fel egyetlen szó nélkül.

Mrs. Swanson megrázta a fejét.

– Anyádnak nagyon nehéz volt, tudod. Egy ekkora tragédia… – Fél tenyerét a mellkasára szorította, és az arcát összegyűrte a bánat. – Apád, a legszebb férfikorában.

Jane elhátrált a szemét törölgető idősebb nőtől. Tudta: bármit is mondana, azzal csak tovább nyújtja ezt a pillanatot.

Mrs. Swanson arca végül visszaváltott a szokott bosszús alapállásba.

– Szegény anyád hetekig le sem tudta hunyni a szemét, egy falatot nem evett. Még szerencséje, hogy az egész város ott sürgölődött körülötte, ha már a lánya túl elfoglalt volt hozzá…

Jane-nek fájdalom nyilallt a mellkasába. Ó, igen? Hol volt a város mindazon évek alatt, amikor az anyja újra és újra gipsszel a karján vagy befáslizott kézzel jelent meg? Akkor is ott sürgölődtek körülötte, amikor direkt nem néztek az anyja arcába, csak hogy ne kelljen meglátniuk a zúzódásait? Mégis hány létráról leesést hittek el igazából neki?

De még mielőtt előbuggyanhatott volna Jane haragja, egy bevásárlókosarat cipelő magas, sötét hajú férfi fordult be a sor végén, és indult meg az irányukba. Jane félreállt, hogy utat engedjen neki, de még mielőtt a férfi elhaladhatott volna mellettük, Mrs. Swanson arca felragyogott, és megrezegtette a szempilláit.

– Helló, Nikolas! Jó látni téged!

Jane alig hallotta meg a férfi válaszát, mert lefoglalta, hogy oldalirányba szlalomozva felbukjon Barbie álomházában.

Csakugyan Nikolast mondott?

Tekintete a férfi irányába rebbent, és hátra kellett vetnie a fejét, hogy meglássa az arcát. Amikor utoljára került a szeme elé Nik, még sovány kamasz volt, loboncos hajjal, kicsit csálén álló szemüveggel és gyakorlatilag a fejére nőtt fejhallgatóval, amiből a Radiohead nyekergő bádoghangja szivárgott ki. Alig pár centivel lehetett magasabb a százhetven centiméteres Jane-nél, és úgyszólván ki se lehetett robbantani a nyakig gombolt, elnyűtt flanelingéből.

Ez a Nikolas jóval száznyolcvan centi felett volt, sötét haját gondosan hátrafésülte bronzszínű homlokáról, szép állát pedig rövidre nyírt borosta fedte. Jane ki tudta venni a Patagonia márkájú pufferdzsekije alatt domborodó széles vállát és a világoskék műtősruhát. Úgy festett a fickó, mint aki bármelyik kórházas sorozat forgatásán megállná a helyét.

Ez nem lehet ugyanaz a Nik, vagy igen?

De aztán a férfi sötét szeme Jane tekintetébe fúródott, akinek egy pillanatra megfordult a fejében, hogy vajon újra a Szent András-törésvonal fölött áll-e, mert megmozdult a talaj a lába alatt. Ezt a tekintetet nem lehetett mással összetéveszteni.

Azonnal tudta, hogy a férfi felismerte őt, mert Nik hátrarántotta a fejét, mintha Jane megütötte volna. Tekintetét továbbra sem véve le Jane arcáról, lassan letette a bevásárlókosarat a padlóra.

– Mrs. Swanson, segíthetek a kasszáig vinni a csomagjait? – kérdezte az idősebb nőtől.

– Hát nem édes? Tessék, fiatalember! – Mrs. Swanson kezébe nyomta a csomagolópapírját meg a kézkrémjét, és csoszogva megindult előre a soron.

Nik elrendezgette karjában a csomagokat, de a tekintete továbbra is Jane-re tapadt. A lány szíve hevesen vert, és kapkodva vette a levegőt. Végül aztán Nik megfordult, és Mrs. Swanson nyomába eredt.

Alighogy Nik eltűnt a sor végén, Jane az ellenkező irányba indult meg. A világ összes embere közül Nik volt az utolsó, akire számított. Soha nem állt volna meg ennél a boltnál, ha a leghalványabb sejtelme van róla, hogy itt találhatja. Soha nem állt volna meg ebben a városban. Annak idején rengeteget beszéltek róla, hogy örökre lelépnek innen, de a férfi műtősköpenye és a helyi kórház nyakában fityegő személyi azonosítója azt jelezte, hogy munkából tart hazafelé, nem pedig csak az anyukájához van itt látogatóban a hétvégére.

Hogy köthetett ki Nik itt, Linden Fallsban, ekként a jótét lélekként, aki idős hölgyek csomagjait cipeli és a helyi kórházban dolgozik, miközben Jane továbbra is a McCaffrey-ék önző lánya volt, aki faképnél hagyta a családját, és még arra sem vette a fáradságot, hogy hazadugja a képét a saját apja temetésére?

Jane minden erejével igyekezett elhessegetni ezt a gondolatot. Sokkal jobb, ha meghagy mindenkit ebben a hitében. És az lesz a legjobb, ha ő és Scarlett a következő néhány napban Jane anyjánál húzzák meg magukat, aztán pedig eltűnnek a városból egy újabb évtizedre. Vagy örökre.

De ha Nik keresni fogja, úgy sokkal nehezebb lesz véghez vinni ezt.

A pénztár mellett kellett volna kislisszolnia, ha a bejárati ajtón akar távozni, ezért inkább az üzlet távolabbi vége felé indult meg, és fejét lehúzva végigosont a női higiéniai termékek során. Egy polcok közötti résen keresztül megpillantotta a járda mellett parkoló autóját, benne az alvó Scarlett feje búbjával, amely az ablaknak nyomódott. Kiosonhat-e a hátsó ajtón, hogy aztán futva megkerülje az épületet? Vagy jobb volna idebent kivárnia, és nem kockáztatni, hogy a járdán esetleg újra belefuthat Nikbe?

Miközben a lehetőségeit latolgatta, a polcsor végén egy sötét hajú, kék kabátot viselő, elmosódott folt villant fel. Jane nem volt hajlandó odanézni, csak maga elé kapott egy doboz tampont, és alaposan vizsgálgatni kezdte. Talán továbbsétál. Ugyan melyik férfi állna le beszélgetni a női intim termékek között?

De ekkor meghallotta:

– Jane.

Megragadott egy másik dobozt, és annak a feliratát is elolvasta. Organikus vatta – érdekes.

– Jane. – A férfi most valósággal fölé tornyosult; nem egész kartávolságnyira volt tőle. – Beszélhetünk egy percre?

Hangja keresztülvibrált rajta, olyan ismerősen, mintha csak a sajátja lenne. Egy évtizede visszhangzott álmaiban ez a hang.

Reszketegen kifújta a levegőt, lassan leeresztette a dobozt, és felnézett.

– Ó! Szia! – Könnyedséget erőltetett a hangjára, mintha ők ketten csupán két középiskolai ismerős lennének, akik hazalátogattak az ünnepekre. Mintha nem morzsolgatná a dobozt a kezében, csak hogy ne remegjen.

Nik egyik lábáról a másikra billegett.

– Mit keresel itt?

Jane pislogott.

– Öhm… – Bűnbánó mosolyba görbült a szája, miközben meglobogtatta a tamponosdobozt a férfi orra előtt. – Látod. Csak kicsit vásárolgatok.

Nik még csak pillantásra sem méltatta a dobozt, sötét szeme továbbra is tűpontosan Jane-re fókuszált.

– Mit keresel itt, a városban?

– Ó, persze. – Jane visszalökte a tamponosdobozt a polcra. – Én… öhm. – Valószínűleg előre ki kellett volna ötölnie egy jó sztorit, arra az esetre, ha valaki megkérdezné. Csakhogy mióta maguk mögött hagyták Los Angelest, túlélő üzemmódban volt, és nem volt képes a következő sztráda menti pihenőnél távlatibb terveket kiagyalni. – Én… csak azért jöttem haza, hogy segítsek anyukámnak apám néhány holmijával kapcsolatban – rögtönözte. – A végrendelettel meg a halotti bizonyítvánnyal. Szortírozni a halom cuccot a pincében. Meg minden ilyesmi.

Ha Nik még mindig itt élt, hallania kellett arról, hogy mi történt Jane apjával. McCaffrey rendőrfőnök halálát címoldalon hozta a helyi lap, ahogy a temetést is. Jane ráguglizott, csak hogy biztos legyen benne: csakugyan elment.

Nik barna tekintete meglágyult.

– Sajnálom apukádat.

Jane elfordította a tekintetét.

– Igen, nos hát, egyikünk sajnálja.

– Jane, figyelj…

– Örülök, hogy újra láttalak – vágott közbe a lány. Figyelme megakadt a férfi nyakában lógó személyi azonosítón. Linden Falls-i Kórház, Dr. Nikolas Andino. Szóval tényleg itt él a városban. Jane nem igazán tudta, miként gondolkodjon erről. Mindig is valahol máshol, egy új helyen képzelte el Niket. Nem úgy, hogy mindazokon a helyeken tölti a napjait, ahol annak idején együtt lógtak. Nem tudta megállni, hogy ne tegye hozzá: – Doktor Andino.

Nik az igazolványára pillantott, majd ismét felnézett Jane-re. Tekintete végigbarangolt rajta, aztán hátrahőkölt. A következő pillanatban Jane arra eszmélt, hogy a férfi felé nyúl, az álla alá csúsztatja a tenyerét, és kezébe veszi az arcát. A lány visszatartotta a lélegzetét, akkora hőt sugárzott az érintése. Hogyan lehetséges, hogy mindazon évek után is ennyire képes felkavarni? Miért is nem kezdett hátrálni, lépett el a férfitól? Ehelyett azon kapta magát, hogy beledől az érintésbe. Nik megbillentette Jane arcát, hogy jobban szemügyre vehesse a bal oldalát, és akkor Jane-nek beugrott.

A vágás a szeme alatt, és az abból kiinduló, az arcán szétterülő bíborszínű zúzódás.

– Jól vagy? – Nik hüvelykujja végigsimított az arcán. – Ez egy elég ronda zúzódás. – A hangja olyan törődő volt, az érintése annyira gyengéd, és Jane megmagyarázhatatlan késztetést érzett, hogy szólásra nyissa a száját, és megossza vele a titkait.

Mégis mi ütött belém?

Jane villámgyorsan arrébb húzódott, és az arcához kapta a tenyerét.

– Ó…, ez semmiség – felelte, nemtörődömséget erőltetve a hangjára. – Van ez a… konyhaszekrényünk, ami furcsa szögben lett felfüggesztve, és folyton nekimegyek. – Ugyanezt a sztorit adta be a kamionosnak Kansasban, és a pincérnőnek Indianapolisban.

De Nik oldalra billentette a fejét, és épp csak egy szívdobbanásnyival tovább bámult rá, mint ami természetes lett volna. Egyenesen keresztüllátna rajta? Annak idején ez nem esett nehezére. Jane visszatartotta a lélegzetét. Végül Nik lassan biccentett egyet, kételkedő arckifejezéssel, de legalább nem kérdezősködött tovább.

Jane kifújta a levegőt.

– Azt rebesgetik, hogy valahol Kaliforniában élsz – szólalt meg Nik, és kezét a zsebébe süllyesztette.

– Igen. Öhm, Los Angelesben. – Habár Jane mindenkivel megszakította a kapcsolatot Linden Fallsban, az anyjával összeköttetésben maradt. Évente pár alkalommal beszéltek – rendszerint akkor, amikor apa a horgásztúrái valamelyikére ment, és nem fenyegetett a veszély, hogy besétál a szobába, miközben anya Scarlett-tel FaceTime-ozik. Csakhogy ez a város hemzsegett a pletykáktól, és nyilván felütötte fejét a találgatás McCaffrey egy szem lányával kapcsolatban, és hogy miért is lépett le örökre. Vajon mit mondott nekik anya? Mit hallhatott róla Nik?

A csend egyre hosszabbra nyúlt kettejük között: már-már elviselhetetlenné, ormótlanná dagadt. Annyi minden volt, amit soha nem mondtak ki, és most valahogy mégsem tudtak mit mondani. Annak idején egész délutánokat beszélgettek át végtelenbe nyúlóan, és ezek után hazatérve még egész este üzengettek egymással.

– Hát… nekem indulnom kellene. – Jane pár lépést hátrált a soron. – Add át anyukádnak, hogy üdvözlöm!

– Persze – biccentett Nik, és ha netán sajnálta is Jane távozását, jól leplezte. Jane-nek nem volt joga ahhoz, hogy ez zavarja. – Te is a tiédnek!

Erre a végszóra Jane sarkon fordult, és eliszkolt.

Már a sor végénél járt, amikor Nik utánakiáltott:

– Jane, várj!

A lány úgy tett, mint aki nem hallotta, és a kasszához sietve a pultra hajított némi készpénzt, hogy kifizesse Scarlett ajándékát, majd a bejárati ajtó felé iramodott. Olyan messzire kellett kerülnie Niktől, amennyire csak lehetséges.

Ugyanis hiába volt távol immár egy évtizede, mindössze öt, Nik közelében eltöltött perc és egy gyengéd kéz érintése az arcán elég volt hozzá, hogy megtörje a védekezését. Ha így folytatja, csak idő kérdése, és Nik rájön, miért is hagyta ott igazából a várost.

És hogy miért is nem hagyhatta abba soha a menekülést.