CLÉMENCE
MICHALLON

A CSENDES
BÉRLŐ

Fordította
Babits Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Clémence Michallon: The Quiet Tenant

Alfred A. Knopf, New York, 2023

Copyright © 2023 by Clémence Michallon

All rights reserved.

Hungarian translation © 2023 Babits Péter

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítókép © plainpicture/Fran Forman

A könyv kitalált történet, a benne szereplő nevek, karakterek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, bármilyen egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

ISBN 978-963-604-308-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és a könyvet tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

1. fejezet – A nő a fészerben

2. fejezet – Emily

3. fejezet – A nő a fészerben

4. fejezet – Emily

Tylernek

S ki nem tudná,
hogy e mézes-mázas dúvad
Minden farkas közt a leggonoszabb!

CHARLES PERRAULT: Piroska és a farkas
(Búzás Andor fordítása)

1. FEJEZET

A nő a fészerben

Szereted azt hinni, hogy minden nőre jut egy ilyen, és ő történetesen a tiéd.

Könnyebb így. Ha senki sem szabad. A világodban nincs helye olyanoknak, akik kívül esnek rajta. Nincs helye a hajukat borzoló szélnek és a bőrükre vetülő napfénynek.

Éjjelente jön. Kinyitja az ajtót. Bakancsa halott leveleken hagy nyomot. Becsukja maga mögött az ajtót, helyére tolja a reteszt.

Ez a férfi: fiatal, erős, ápolt. Visszagondolsz megismerkedésetek napjára, arra a röpke pillanatra, mielőtt felfedte valódi természetét, és ezt látod: egy férfi, aki ismeri a szomszédjait. Aki mindig időben viszi ki a szemetet. Aki jelen volt a gyermeke születésénél, hogy az első pillanattól megóvja őt a világ gonoszságától. Az anyák, ha egy sorban állnak vele a szupermarketben, a kezébe adják a kisbabájukat. Megfogná egy pillanatra? Elfelejtettem a tápszert, egy perc, és jövök.

És most itt van. A tiéd.

Rendje van annak, amit teszel.

Rád pillant, leltárba vesz a tekintetével. Itt vagy. Mindkét kar és láb, egy törzs és egy fej.

Azután jön a sóhaj. Ellazulnak a hátizmai, ahogy átadja magát a közösen megélt pillanatnak. Lehajol és állít a fűtőtesten vagy ventilátoron, az évszaktól függően.

Kinyújtod a kezed, és kapsz egy műanyag dobozt. Gőz száll fel a lasagnéról, pásztorpitéről, tonhalas rakott tésztáról, mikor miről. A tűzforró ételtől felhólyagzik a szájpadlásod.

Ad neked vizet. Sohasem pohárban, csakis kulacsban. Sosem kapsz olyasmit, ami eltörhet és élessé válhat. A hideg folyadéktól mintha villámok csapkodnának a fogadba. Mégis iszol, mert most van itt az ideje. Sokáig érzed szádban a fémes ízt.

Megkapod a vödröt, és teszed, amit kell. Már rég nem érzel szégyent.

Kiviszi a szennyet, bő egy percre magadra hagy. Hallod odakint a bakancsos léptek zaját, a tömlő sziszegését. Amikor visszatér, az immár tiszta vödör szappanos vízzel van tele.

Nézi, ahogy tisztálkodsz. Tested hierarchiájában te vagy a bérlő, ő a háziúr. Tőle kapod az eszközöket: a szappant, a műanyag fésűt, a fogkefét, a kis fogkrémes tubust. Egyszer egy hónapban tetűirtó sampont. A tested: mindig forral valamit, ő tartja kordában. Minden harmadik héten körömcsipeszt húz elő a farzsebéből. Kivárja, amíg elfogadhatóvá nyirbálod magad, azután visszaveszi. Mindig visszaveszi. Évek óta ezt csinálod.

Visszahúzod a ruhádat. Céltalannak érzed, tekintve, mi következik, de ő így döntött. Nem működne, gondolod, ha te csinálnád. Neki kell lehúznia a cipzárakat, kikapcsolnia a gombokat, lehántania a rétegeket.

Morfológiája: a dolgok, amiket nem akartál tudni, mégis tudod. Az anyajegy a vállán. A szőrszálak a hasán. A keze, az ujjai szorítása. Tenyerének forró lenyomata a nyakadon.

Közben egyszer sem néz rád. Ez nem rólad szól. Az összes nőről és az összes lányról szól. Róla, és arról, ami a fejében kavarog.

Miután vége, sosem időzik. Felelős férfi, szólítja a kötelesség. Egy családról, egy háztartásról kell gondoskodnia. Házi feladatot ellenőriznie. Esti filmet néznie. Feleséget boldogítania, kislányt dédelgetnie. Megannyi tétel a listáján, ami túlmutat rajtad és a szánalmas kis léteden. Mind kipipálásra vár.

Kivéve ma este.

Ma este minden megváltozik.

Ma este látod, ahogy ez a férfi – ez a kivételesen óvatos férfi, aki csak apró, kiszámított léptekkel halad – megszegi a saját szabályait.

Tenyerét a fapadlónak támasztva feltornássza magát. Ujjaiba csodálatos módon sosem megy szálka. Bekapcsolja övét a köldöke alatt, a fém csípőjének feszes bőrébe nyomódik.

– Figyelj – szólal meg.

Valami kiéleződik, lényed legelemibb része vigyázzállásba vágja magát.

– Eleget voltál már itt.

Az arcát fürkészed. Semmi. Hallgatag férfi, visszafogott gesztusokkal kommunikál.

– Hogy érted? – kérdezed.

Belerázódik bolyhos gyapjúkardigánjába, állig felhúzza a cipzárt.

– El kell költöznöm.

Újra meg kell kérdezned:

– Hogy?

Ér lüktet a homlokán. Bosszantod.

– Egy új házba.

– Miért?

Összeráncolja a homlokát. Kinyitja a száját, mintha mondani akarna valamit, azután meggondolja magát.

Nem ma este.

Teszel róla, hogy kifelé menet elcsípd a tekintetét. Azt akarod, hogy magába igya zavarod, az összes megválaszolatlanul hagyott kérdést. Meg akarod adni neki az elégtételt, hogy kétségek között hagy.

Az egyes számú szabály, ha életben akarsz maradni a fészerben: Mindig ő győz. Öt éve gondoskodsz erről.

2. FEJEZET

Emily

Sejtelmem sincs, Aidan Thomas tudja-e a nevem. Nem haragudnék érte, ha nem tudná. Fontosabb dolgokra kell emlékeznie annál, mint hogy mi a neve a lánynak, aki hetente kétszer kitölti a Cherry Coke-ját.

Aidan Thomas nem iszik. Mármint szeszt. Egy szép férfi, aki nem iszik, gond lehet a bármixer számára, de az én szeretetnyelvem nem a pia, hanem hogy gondját viseljem a bárban ücsörgő embereknek, akik egy-két órára rám bízzák magukat.

Aidan Thomas nem beszéli folyékonyan ezt a nyelvet. Útszélen álló szarvas, aki mozdulatlanul várja, hogy elhajts előtte, és kész elszaladni, ha túl nagy érdeklődést mutatnál. Engednem kell, hogy ő merészkedjen közelebb. Kedden és csütörtökön. A törzsvendégek tengerében ő az egyetlen, akit látni akarok.

Ma kedd van.

Hétkor kezdek az ajtó felé tekingetni. A fél szemem rajta tartom, a másikat a konyhán – a pincérnőmön, a borpincéremen meg a pöcsfej séfemen. Kezem magától teszi a dolgát. Egy koktél, egy Sprite, egy Jack kólával. Nyílik az ajtó. Nem ő az. A hölgy az ajtó melletti négyszemélyes asztaltól, akinek arrébb kellett állni a kocsijával. Egy gyomorkeserű kísérővel. Egy új szívószál hátul a kölyöknek. Jelentés a pincérnőmtől: a négyes asztalnak nem ízlett a tészta. Hidegnek találták, vagy ízetlennek. Nem egészen tiszta, de bajuk van, és Cora nem bukhatja a borravalóját, csak mert a konyha képtelen melegen tartót használni. Meg kell őt békíteni. Meghagyni neki, hogy mondja meg a konyhának: újra el kell készíteni a tésztát, bocsánatkérés gyanánt valami ingyen ráadással. Vagy kiküldeni Sophie-t valami desszerttel, ha az asztaltársaság édesszájúnak tűnik. Mindegy, csak befogjuk a szájukat.

Az étterem a kívánságok fekete lyuka, kielégíthetetlen szörnyeteg. Apám sosem kérdezett meg, csak feltételezte, hogy a nyomdokaiba lépek. Azután fogta magát és meghalt, mert a séfek ezt csinálják – ebben a kaotikus és forró katlanban vannak elemükben, azután takaríthatsz utánuk.

Két ujjam közé csippentem az orrom, próbálom leküzdeni a rettegést. Talán az idő miatt van – ez október első hete. Még csak az ősz elején járunk, de máris rövidülnek a nappalok, és egyre hidegebb a levegő. Vagy valami más az. A lényeg, hogy ma este minden kudarcot a magaménak érzek.

Nyílik az ajtó.

Ő az.

Valami kivirul bennem. Felgyöngyözik az öröm, az a fajta, amitől aprónak, kicsit mocskosnak és talán ostobának is érzem magam, mégis a legédesebb élvezet, amit az étterem kínálhat, hát megragadom. Kétszer egy héten, de megragadom.

Aidan Thomas csendben ücsörög a bárpultnál. Nem szoktunk beszélgetni, túl a bevett formaságokon. Tánc ez, amelynek mindketten ismerjük a lépéseit. Pohár, jégkocka, bárpisztoly, poháralátét. Amandine – áll klasszikus dőlt betűkkel a kartonon. Egy Cherry Coke. Egy elégedett vendég.

– Köszönöm.

Felvillantok egy gyors mosolyt, és lefoglalom a kezem. Két feladat közt – shakeröblítés, olajbogyós üvegek és citromkarikák rendezgetése – vetek rá egy lopott pillantást. Mint egy költemény, amit betéve tudok, mégsem unok meg: kék szem, sötétszőke haj, takaros szakáll. Ráncok a szeme alatt, mert megélt ezt-azt. Ismeri a szerelmet és a veszteséget. A keze: egyik a pulton pihen, a másikat a poharára fonja. Rezzenéstelen. Erős. A kéz sok mindent elárul.

– Emily.

Cora támaszkodik a pultnak.

– Mi van már?

– Nick szerint passzolnunk kéne a hátszínt.

Magamba fojtom a sóhajt. Nick hisztije nem Cora hibája.

– És miért kéne ezt tennünk?

– Szerinte rosszul van felvágva, és nem stimmel a sütési idő.

Elszakítom a pillantásom Aidantől, hogy szembenézzek Corával.

– Nem azt mondom, hogy igaza van – védekezik –, csak… megkért, hogy továbbítsam.

Bármikor máskor itt hagynám a pultot, és személyesen beszélnék Nick fejével, de nem hagyom, hogy megfosszon ettől a pillanattól.

– Mondd meg neki, hogy továbbítottad.

Cora várja a folytatást. Üzenet továbbítva? Ő is tudja, hogy ennyivel nem vakarjuk le magunkról Nicket.

– Mondd meg neki, hogy ha bárki reklamál a hátszín miatt, személyesen beszélek vele. Eskü. Vállamra veszem a terhet, egyedül nézek szembe a hátszín-apokalipszissel. Mondd meg neki, hogy mindenki odáig van a főztjéért. És mondd meg, hogy a hátszín helyett inkább a melegítéssel törődjön, akkor nem kell hidegen kivinnetek az ételt.

Cora megadóan emeli fel a kezét. Jól van, jól van. Elindul vissza a konyha felé.

Ezúttal megengedek magamnak egy kis sóhajt. Már készülök kézbe venni néhány fényesítésre váró martinispoharat, amikor megérzek magamon egy tekintetet.

Aidan.

Ahogy felnéz rám a bárpult túlsó oldaláról, kis félmosoly játszik az ajkán.

– Hátszín-apokalipszis, mi?

Francba! Meghallott.

Kipréselek magamból egy apró nevetést.

– Bocs a cirkusz miatt.

Megcsóválja a fejét, belekortyol a kólájába.

– Nincs miért szabadkoznia.

Visszamosolygok rá, és a martinispoharakra fókuszálok, ezúttal igazából. Szemem sarkában Aidan végez a kólájával. A régi koreográfia: kis biccentéssel kéri a számlát. Kurta mozdulattal búcsút int.

És vége, ennyit a napom fénypontjáról.

Elveszem Aidan üres poharát és pénzét. Két dollár a jatt, ahogy mindig. Már a pultot törölgetem, amikor feltűnik: egy apró zökkenő, kis fennakadás a dolgok bevált rendjében.

A poháralátét. A kartonkorong, amit a pohara alá csúsztattam. Most lenne itt az ideje, hogy a szemetesbe dobjam, de nem találom.

Talán leesett? Átlépek a bárpult másik oldalára, megnézem a bárszék alatt, melyen alig egy perce még ott ült. Semmi.

Hihetetlen, mégis tagadhatatlan. A poháralátét eltűnt.

3. FEJEZET

A nő a fészerben

Idehozott.

Otthona csak a gyors, lopott pillantásokban mutatkozott előtted, mikor épp nem figyelt. Az évek során egyenként végigvetted ezeket a képeket, belecsimpaszkodtál minden apró részletbe. A ház egy földdarab közepén. Zöld fű, füzek. Minden növény gondozott, minden levél a helyén. Kisebb épületek szerte a birtokon, mint teasütemények a kínálótálon. Különálló garázs, pajta, kerékpártároló. Kígyózó villanyvezetékek az ágak közt. A férfi egy kellemes és szép helyen él. Ahol szaladgálhatnak a gyerekek és szárba szökkenhetnek a virágok.

Gyorsan lépdelt, le a csapáson, és fel a dombra. A ház a távolba ködlött, fák hosszú sora vette át a helyét. Megtorpant. Semmibe sem kapaszkodhattál, senkinek sem kiálthattál. Ott álltál egy fészer előtt. Négy szürke fal, meredek tető. Ablaktalan. Megmarkolta a lakatot, kiválasztott egy kulcsot a karikán.

Odabent megtanította a világ új szabályait.

– A neved – kezdte. Térdepelt, mégis föléd tornyosult, kezébe fogta az arcod, hogy látómeződ az ujjaival kezdődjék, és ne is terjedjen messzebb. – A neved Rachel.

Nem Rachelnek hívtak. Tudta a valódi neved. Látta a jogosítványodon, miután elvette a tárcád.

Mégis azt mondta, hogy Rachelnek hívnak, és az életed múlt azon, hogy ezt elfogadd. Ahogy kimondta: pörgő r-rel és határozottan megnyomott l-lel. Rachel az üres papírlap. Nincs se múltja, se mása, amihez visszatérhetne. Rachel csak a fészerben maradhat életben.

– A neved Rachel – ismételte –, és senki sem tudja, ki vagy.

Bólintottál. Nem elég buzgón. Bal keze lesiklott az arcodról, és megragadta a pulóvered. A falnak taszított, és nyakad alá ékelte a karját, csuklócsontja a légcsövednek feszült. Nem jutott el hozzád semmi levegő, semmi oxigén.

– Senki sem tudja, ki vagy – folytatta, a világ pedig már kezdett elmosódni előtted, de akkor sem tehetted meg, hogy nem figyelsz rá. – Senki sem keres. Érted, amit mondok, baszd meg?

Eleresztett. Mielőtt köhögtél, mielőtt prüszköltél, mielőtt bármi mást tettél volna, bólintottál. Mint aki komolyan gondolja. Bólintottál az életedért.

Rachel lettél.

Évek óta Rachel vagy.

Rachel életben tart téged, te életben tartod őt.

▪    ▪    ▪

Léptek, halott levelek, retesz. Sóhaj. Fűtőtest. Minden a megszokott, őt kivéve. Ma este kapkod a rituáléval, mintha bármelyik pillanatban kifuthatna a tej. Még a csirke utolsó falatjain rágódsz, amikor elveszi tőled az ételdobozt.

– Gyerünk – mordul rád. – Nem érek rá egész éjjel.

Nem a mohóságból fakad ez a sietség. Inkább dalnak érzed magad, amiben áttekeri az unalmas részt.

Magán tartja a ruháját. A gyapjúfelső cipzárja lenyomatot hagy a hasadon. Hajszálaid becsípődnek az óraszíjba. Elhúzza a csuklóját, szabadul tőled. Hallod a hajszálak szakadását. Ég a fejbőröd. Minden tapintható és valóságos, még ha szellemként lebeg is feletted.

Így van rá szükséged. Veled. Oldottan és nyugalomban.

Beszélned kell vele.

Kivárod, amíg vége lesz. A ruháid visszakerülnek rád.

Ahogy távozásra készül, hátrasimítod a hajad. Azelőtt randikon is bevetetted ezt a gesztust, bőrdzsekiben könyökölve az éttermi asztalon, fehér pólódat ezüstmedálok tették izgalmasabbá.

Máskor is történt már ilyen. Néha eszedbe jutnak magadról ilyen hasznos apróságok.

– Tudod – szólsz utána –, aggódom miattad.

Felhorkan.

– Komolyan. Mármint… gondolkodtam. Ez minden.

Szipog, zsebébe dugja a kezét.

– Talán segíthetek – próbálkozol. – Megtalálni a módját, hogy maradj.

Felmordul, de nem indul az ajtó felé. Ebbe kell kapaszkodnod. Hinned kell, hogy ez a diadal jele.

Néha beszél hozzád. Nem sűrűn, és mindig vonakodva, de megteszi. Bizonyos estéken kérkedik, máskor gyón. Talán ezért is bajlódik vele, hogy életben tartson – vannak dolgok az életében, amiket meg kell osztania, és te vagy az egyetlen, aki hallhatja őket.

– Ha elmondod, mi történt, talán kitalálhatok valamit – teszed hozzá.

Behajlítja a térdét, arca egy vonalba kerül a tiéddel. Lehelete mentolosan friss. Tenyere meleg és érdes az arcodon. Hüvelykujjának hegye a szemüregedbe váj.

– Azt hiszed, ha elmondom, majd kitalálsz valamit?

Tekintete lesiklik az arcodról a lábadra. Viszolyogva. Megvetően. Mégis mindig – és ez a fontos – halvány érdeklődéssel. Kíváncsi rá, mi mindent tehet veled, mi mindent tehet büntetlenül.

– Mit tudsz te bármiről? – Ujjai követik az állad vonalát, körmei felszántják a bőröd. – Tudod egyáltalán, ki vagy?

Tudod. Betéve, mint egy imádságot, mint egy mantrát. Rachel vagy. Ő talált rád. Csak azt tudod, amit ő tanított. Nincs semmid, csak amit tőle kapsz. A lánc a bokádon, a falhoz szegezve. A hálózsák. Egy ládában mindaz, amit az évek során összehordott: három puha fedeles regény, egy tárca (üres), egy stresszlabda (komolyan). Ötletszerűek, összevisszák. Csupa olyasmi, amit más nőktől csaklizott el.

– Én találtam rád – mondja. – Elveszett voltál. Tetőt kaptál a fejed fölé. Életben tartalak. – Az üres műanyag dobozra mutat. – Tudod, mi lenne veled nélkülem? Semmi. Meghalnál.

Újra felegyenesedik. Megropogtatja az ujjperceit, mind külön kattan egyet.

Nem sokat érsz. Te is tudod, de a fészerben, életének ebben a kis szegletében egyedül te vagy neki.

– Meghalt – sóhajt. Magában ízlelgeti a szót, mielőtt megismétli. – Meghalt.

Sejtelmed sincs, kiről beszél, amíg hozzá nem teszi:

– A szülei eladják a házat.

Akkor megérted.

A felesége.

Egyszerre próbálod feldolgozni az összes gondolatot. Mondanád, amit civilizált társadalmakban szokás: Őszinte részvétem. Kérdezősködnél: Mikor? Hogyan? Eltűnődnél: Ő tette? Elszakadt nála a cérna?

– Költöznünk kell.

Járkál, már amennyire a fészerben lehetséges. Felindultan, ami nem jellemző rá, de nincs most időd az érzelmeire. Nincs elfecsérelni való időd azon mélázni, ő tette-e. Kit érdekel, ha ő volt? Gyilkos. Pontosan tudod.

Most az kell, hogy használd a fejed. Kutakodj agyad elsorvadt tekervényeiben, melyekkel azelőtt megoldottad mindennapi léted problémáit, segítettél a barátaidnak és a családodnak, de egyre csak azt sikoltozzák, hogy ha elköltözik – ha elhagyja ezt a házat, ezt a birtokot –, akkor meghalsz. Hacsak meg nem győzöd, hogy vigyen magával.

– Sajnálom – mondod végül.

Mindig sajnálkozol, egyebet se csinálsz. Sajnálod, hogy meghalt a felesége. Sajnálod a szíved legmélyéről, hogy annyi igazságtalanságot kell elszenvednie. Sajnálod, hogy össze van láncolva veled, ezzel a zsarnokkal, aki folyton éhes, szomjas és fázik, ráadásul mindenbe beleüti az orrát.

A kettes számú szabály, ha életben akarsz maradni a fészerben: Neki mindig igaza van, és te mindig sajnálod.

4. FEJEZET

Emily

Visszatér. Kedden és csütörtökön. Megbízható, mint a 43 fokos whisky, csordultig tele ígérettel.

Aidan Thomas leveti szürke füles sapkáját, haja felborzolt madártollakra emlékeztet. Ma este nagy táska van nála – zöld műszálas anyag, mintha egy hadifelszerelési boltból lenne. Húzza az oldalát, pántja mélyen belevág a vállába.

Az ajtó becsapódik mögötte. Megriadok. Általában óvatos mozdulattal csukja be, egyik kezével a kilincsen, a másikkal az ajtókereten.

Leszegi fejét, ahogy a bárpulthoz sétál. A léptei nehézkesek, és nem csak a táska miatt.

Valami más is nyomja a vállát.

Zsebébe gyűri a sapkáját, elsimítja a haját, lábához dobja a táskáját.

– Kész vannak a Manhattanek?

Szórakozott pillantással csúsztatom a két koktélt Cora irányába. Elcsattog. Aidan kivárja, míg távozik, csak azután néz fel rám.

– Mit adhatok? – kérdezem.

Kókadt mosollyal felel.

A bárpisztolyhoz lépek.

– Szóval a szokásos. – Eszembe jut valami. – Vagy inkább legyen valami erősebb? Úgy látom, elkélne.

Bágyadtan elneveti magát.

– Ennyire nyilvánvaló?

Szenvtelen vállrándítás, mintha nem számítana.

– Ez a munkám, hogy észrevegyem.

Üres a tekintete. A háttérben Eric gesztikulál. A konyhafőnök ajánlatát ecseteli a négyfős asztalnál. Vendégei tágra nyílt szemmel isszák szavait. Eric nagyon jó ebben, igazi showman. Tudja, hogyan nyerje el az asztaltársaság szimpátiáját, hogyan srófolja fel néhány jól megválasztott mondatával a borravalót, akár két–öt százalékkal.

Drága Eric. Azután is a barátom maradt, hogy a főnöke lettem. Tartja értem a hátát. Hisz bennem és abban, hogy képes vagyok vinni ezt a helyet.

– Próbáljunk ki valamit.

Felkapok egy whiskyspoharat, gyorsan kifényesítem. Aidan Thomas felvonja a szemöldökét. Történik valami, valami új és más. Nem biztos, hogy tetszik neki. Én se szívesen teszem, mikor nem akar többet, csak a szokásos Cherry Coke-ját.

– Mindjárt jövök.

Amennyire tudok, kimért léptekkel indulok útnak. A lengőajtó mögött Nick görnyedezik négy adag konyhafőnök ajánlata felett, ami ma este rántott sertéskaraj burgonyapürével és szalonnás-hagymás szósszal. Egyszerű, mégis nagyszerű, győzködött. A vendégek tudni akarják, mi van a tányérjukon, de közben nem akarnak olyasmit enni, amit otthon is megkaphatnak. Mintha az ő ötlete lenne, nem az apám verte volna a fejembe, mielőtt még megtanultam járni. Rendes étel megfizethető áron, folyton ezt hajtogatta. Nem csak a városiakra főzünk. Ők csak hétvégén ülnek be, hét közben a helyiek tartanak el minket. Elsősorban miattuk csináljuk.

Eric halad el mellettem, úton az étterem felé. Bal karján három tányért egyensúlyoz. A lengőajtón át meglátja a bárpultnál ücsörgő Aidant. Megtorpan, és vigyorogva visszanéz rám. Úgy teszek, mintha nem venném észre.

– Maradt még a bodzateából, amit ebédre főztünk?

Csend. Mindenki dolgozik, vagy rám se hederít. Yuwanda, a harmadik muskétás tudná, de ő a placcon van, talán a tramini előnyeit ecseteli a rizlinggel szemben. Addig keresgélek, amíg meg nem találom a kancsót a hűtőkamrában, a buttermilk ranch szósz mögött. Talán egy csészére való maradt.

Tökéletes.

Visszasietek. Aidan várakozás közben a pulton nyugtatja a kezét. Legtöbbünkkel ellentétben nem nyúl a mobilja után, amint egyedül marad. Tudja, hogyan legyen el magában, hogyan merüljön el a pillanatban, amíg rálel a nyugalomra, ha nem is a teljes ellazulásra.

– Bocs, amiért megvárakoztattam.

Érzem magamon a tekintetét, miközben kockacukrot dobok a pohárba. Narancskarika, egy korty Angostura keserű. Jégkocka, azután a tea. Mivel kevés kiábrándítóbb dolog van egy gumikesztyűt viselő bármixernél, a keveréshez használt kanállal halászom ki a koktélcseresznyét a befőttesüvegből.

– Voilà.

Mosolyogva fogadja a franciás affektálást. Melegség támad a gyomromban. Gyengéden elé tolom a poharat. Arcához emeli, beleszagol. Vakító fénnyel villan belém, mennyire nem tudom, mit iszik ez a férfi, ha épp nem Cherry Coke-ot.

– Mi ez? – kérdezi.

– Old Fashioned. Csak egy alkoholmentes, szűz változat.

Elvigyorodik.

– Régimódi és szűz? Igen, ez logikus.

Arcomat elönti a forróság. Legszívesebben megtagadnám a testem: a szex kósza gondolatától is kipiruló bőröm, a bárpulton izzadt lenyomatot hagyó tenyerem.

Iszik egy kortyot. Megkímél attól, hogy ki kelljen találnom valami szellemes riposztot, amikor ajkait csücsörítve visszateszi a poharat.

– Finom.

Egy pillanatra megadja magát a térdem. Remélem, nem látja, amint vállam, arcom, kezem és testem minden izomrostja egyszerre lazul el a megkönnyebbüléstől.

– Örülök, hogy ízlik.

Ujjak kopognak a bárpult oldalán. Cora. Egy vodka-martinire és egy Bellinire lenne szüksége. Feltöltök egy martinispoharat jéggel, és bontott pezsgősüveg után nézek.

Aidan Thomas a jégkockát kergeti pohara alján. Iszik egy gyors kortyot, majd tovább kavargat. Itt ez a szép ember, aki oly sokat tett a városunkért, és alig egy hónapja veszítette el a feleségét. Itt ül a pultomnál, egyedül, pedig nem is iszik. Azt kell hinnem, ha ilyen ásító üresség tátong az életében, akkor valamiféle megnyugvást jelent neki ez a rutin. Azt kell hinnem, hogy ez – közös hallgatásunk, közös szokásunk – az ő számára is jelent valamit.

A városban mindenkinek van egy Aidan Thomas-története. Ha kölyök vagy, a karácsonyi felvonulás előtt ő mentette meg az irhád – felbukkant, mikor igazán szükséged volt rá, derekán a szerszámövével, hogy megszerelje a rozoga szánkód, és megigazítsa fejeden a rénszarvasagancsot.

Két éve, mikor lecsapott az a rettenetes vihar, és egy fa rádőlt az öreg Mr. McMillan házára, odament, és üzembe helyezett egy generátort, míg a vezetéken dolgozott. A rá következő hónapban minden hétvégén visszatért, hogy megjavítsa a tetőt. Mr. McMillan ki akarta fizetni, de ő nem fogadott el pénzt.

Az én családom Aidan Thomas-sztorija tizenhárom éves koromból való. Apám a vacsoráztatás kellős közepén járt, amikor lehalt a hűtőkamra. A részletekre nem emlékszem, talán soha nem is ismertem őket, de mindig ugyanaz okozta a gondot – egy hibás motor, egy besült áramkör. Apám kitért a hitéből, amiért egyszerre kellett kezelnie a hibát és vinnie a konyhát. Egy rendes fickó, aki épp ott vacsorázott a feleségével, meghallotta, és felajánlotta a segítségét. Apám vonakodott, azután egy ritka az ördögbe is, miért ne? pillanatában a konyhába vezette a férfit. Aidan Thomas az est túlnyomó részét térden állva töltötte, és felváltva hol szerszámokat kért, hol a személyzetet nyugtatgatta.

Mire bezárt a konyha, a hűtőkamra visszahűlt szokott hőmérsékletére. Akárcsak az apám. Jóféle körtepálinkával kínálta Aidant és a feleségét. Egyikük sem állt kötélnek: a férfi nem ivott, az asszony gyereket várt.

Akkor este is besegítettem, ahogy a vendéglátósok gyerekei szoktak. Épp indultam, hogy feltöltsem a cukorkástálakat a pulton, amikor ott találtam az étteremben Aidan Thomast. A kabátzsebeiben kutatott, ahogy a vendégek szoktak az étkezés végén, a tárcájuk, a mobiljuk és a slusszkulcsuk után. Apám gyöngyöző nevetése kiáradt a konyhából. Apámé, a nagy séfé és még nagyobb hisztikirályé, akinek maximalizmusa oly gyakran torkollt dührohamba. Apámé, aki feloldódott annyira, hogy egy kivételes pillanatig élvezze az általa felépített étterem áldásait. Amennyire csak tudott, közel került a boldogsághoz.

– Köszönöm – mondtam.

Aidan Thomas úgy nézett rám, mintha csak most tűnne fel neki a jelenlétem. Legszívesebben fogtam volna a szót, ami még most is ott lógott a levegőben, hogy visszatuszkoljam a számba. Az ember, ha lánynak születik, már egészen kis korában megutálja a saját hangját.

Vártam, hogy szórakozottan bólintson és visszasiessen a konyhába, hogy lerázzon, mint a legtöbb felnőtt. Csakhogy Aidan Thomas nem hasonlított más felnőttekre. Nem hasonlított senki másra.

Aidan Thomas mosolygott. Rám kacsintott. Azután megszólalt azon a mély, rekedtes hangján, ami sokáig visszhangzott bennem egy olyan helyen, aminek addig a létezéséről se tudtam.

– Nagyon szívesen.

Semmiség, mégis a mindenség. Elemi udvariasság és végtelen kedvesség. Dicsfény a láthatatlan kislány fején, ami kiragadta az árnyak mélyéről és láthatóvá tette.

Mindennél inkább rám fért. Addig azt se tudtam, mennyire vágyom rá.

▪    ▪    ▪

Most pedig figyelem Aidan Thomast két korty között, ahogy az üvegen át engem néz. Nem vagyok már láthatatlan kislány, aki másokra vár, hogy fénybe borítsák. Felnőtt nő vagyok, saját dicsfényem kovácsa.

Felém nyúl. Valami változik. Zavar támad a világban, tektonikus lemezek ütköznek egymásnak sok kilométerrel a Hudson folyó alatt. Ujjai átsiklanak a kézfejemen, hüvelykje csuklóm belső oldalát érinti, és a szívem… A szívem már nem is zakatol, csak kész kész kész. Képtelen tartani a lépést.

– Köszönöm – sóhajtja. – Ez nagyon… Köszönöm. – Egy szorítás, egy kódolhatatlan és felbecsülhetetlen ingerátvitel tőle, felém.

Elereszti a kezem, és felhajtja az italát. Nyaka, egész teste ruganyos és izmos, könnyedén magabiztos.

– Mivel tartozom?

Elveszem az üres poharat és elöblítem a pult mögött. Lefoglalom a kezem, ne lássa, mennyire remeg.

– Tudja, mit? Ne is törődjön vele. A vendégem volt.

Előveszi a tárcáját.

– Ugyan már.

– Komolyan mondom. Majd… – Majd egyszer meghív egy italra, és akkor kvittek leszünk, mondanám, ha nem öt perce halt volna meg a felesége. Így csak összehajtogatom a törlőrongyot, és fényesíteni kezdem a poharát. – Legközelebb.

Mosolyogva elteszi a tárcáját, és feláll, hogy belebújjon a kabátjába. Elfordulok, hogy feltegyem poharát a polcra. Félúton megdermedek. Reszketek és ég az arcom, de valami akkor is történt. Megragadtam az esélyt, és bevált. Kezdeményeztem, és nem történt katasztrófa.

Merhetek remélni egy kicsivel többet?

Elfordulok, megtámaszkodom a pulton, és úgy teszek, mintha épp rászorítanám a tetőt egy üveg gyöngyhagymára.

– Hová készül? – csevegek, mintha az ilyen semmitmondó kis frázisok is beletartoznának közös szókincsünkbe.

Aidan Thomas felhúzza kabátján a cipzárt, fejébe húzza füles sapkáját és kezébe veszi a táskáját. Az fémes hangon ütődik a csípőjéhez.

– Valahová, ahol kicsit gondolkodhatok.