Gárdonyi Géza

Pöhölyék

és más elbeszélések

ISBN 978-615-6683-93-9

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

Pöhölyék.

Pöhöly Zsófi.

A bányász.

Hol hálunk meg?

A tej.

Pöhölyék.

I.

A Pöhöly-gyerekek még akkor kicsinyek voltak: János négy esztendős, Péter három esztendős.

Az anyjuk fakó, sovány asszony. Gyakorta köhögött. Néha annyira köhögött, hogy leült utána pihenni, és szomorúan támasztotta fejét az ágy vállához.

Egy napon, mikor a gólyák költözködtek, sok öregasszony fordult meg a házban. Bejártak a belső szobába, és sóhajtoztak, a szemüket törölgették.

Az egyik magához vonta a János szöszke fejét, és így szólt hozzá:

- Te szögény kis árva!

János nem értette: miért sajnálkoznak rajta? Hiszen se el nem esett, sem az ujját nem metszette meg, se pedig nem verte meg senki.

Pétörke vadgesztenyével játszott az eresz alatt: bögrébe rakta, meg kiguritotta belőle. Az öregasszony őt is körülsimogatta és fölvette az ölébe. És rajta is sajnálkozott:

- Te szögény kis árva!

Megcsókolta a vén. Pétörke összesunyoritotta a szemét. Nem szerette, ha csókolták.

Aztán kicsoszogott egy másik öregasszony is. Az is felölelgette a két gyereket. Az is megsajnálgatta:

- Szögény, szögény árvák! Nincs már anyátok!

A két gyerek rácsodálkozott az öregasszonyra. Nem mond az igazat. Hogy is ne volna anyjuk; mindig is volt, mindennap volt. Most is van. Odabent van a szobában. Fekszik.

János megrántotta Péternek a lajbiját:

- Gyerünk a színbe!

Átfutottak az udvaron. A szín jó játszóhely. Széna is van benne. A széna puha és jószagu. A cica is odajár játszani. Ide-oda hempereg a szénában. Olykor a hátára fekszik, és egy szál szénát vesz a négy lába közé: azzal csiklandozza a bajuszát.

Egyszerre megjelent a szín előtt az apjuk. Az arca sárga volt; a szeme vörös.

- Gyertek fiaim, - szólott.

Gyöngéden megcsókolta mind a kettőjöket. S megfogta a kezüket, és bevezette őket a szobába.

Az anyjuk ime ott fekszik most is, csakhogy a szoba közepére tették az ágyát. A szeme be van húnyva. A két keze egybe van téve. Bizonyosan imádkozik. Mellette két nagy cifra gyertya ég.

János ismeri azokat a gyertyákat: ott lógtak azelőtt a tükör mellett.

Egyszer kérdezte is János:

- Édösanyám, mikor gyúti mán mög ezt a két szép gyertyát?

Az anyja mély szem-behunyással felelte:

- Majd az édösapátok möggyúti.

- Mikor?

- Nemsokára meggyúti édös kis csirkéim. Csókoljatok mög akkor éngöm, mert annak utána mög nem csókolhattok többé soha.

Hát most ég a gyertya. Az anyjuk ott fekszik hanyatt az ágyon. Alszik. De nagyon szép. A fején koszorú van. Azelőtt ott volt az a koszorú a falon, üveg alatt. Hervadt a koszorú, de mégis szép.

Az apjok megállott velök az ágy előtt, és fölemelte Jánost.

- Csókold mög anyádat jobbfelől is, balfelől is.

Mind a ketten megcsókolták az anyjukat. Hideg volt az anyjuk és mozdulatlan. Nem emelte föl a kezét, hogy megsimogassa a fejüket, nem is csókolta őket vissza. Nagyon aludt.

*

Másnap délután bevittek a házba egy hosszúkás szép fekete ládát. Cifra betük csillogtak azon, szép aranyos cifra betük.

És a láda után következett egy nagy fakereszt is. De azt az udvaron hagyták. Hozzátámasztották a falhoz.

János mindezt az ablakon át látta, mikor öltöztették. Az ünneplő ruháját adták rá. A pörge uj kalapját tették a fejére. Pétörkére is az ünneplő szoknyát adták. Mert Pétörke akkor még szoknyában járt.

A házban és udvaron asszonyok és emberek sokadoztak. Jöttek-mentek ott, s halkan beszéltek, sóhajtoztak. Őket meg átvitték addig Pulykás-Szabóékhoz a szomszédba.

Pulyka-Örzsi néni sült krumplit adott nekik, és sirva biztatta őket:

- Ögyetök árvák, ögyetök.

A két gyerek komolyam és figyelemmel nézte a jóizü illattal párolgó sült krumplit. Azután Pétörke beléfalt. A krumpli fehér lisztje szinte porzott a foga között. Körülnézett, hogy látja-e valaki? Nem: senki. Jánoshoz fordult és rámosolygott.

Délután harangoztak.

Az öreg Pulykáné fölvette Pétörkét az ölébe.

- Gyertök kicsinyeim...

Mást is akart még mondani, de nem fért ki a száján. Pedig nagy szája volt. Csak húzogatta, ráncolgatta azt a jóságos vén ábrázatát. Végül aztán mikor látta, hogy nem ura a beszédnek, beletörülközött ócska kék zsebkendőjébe. Megtörülte a Pétörke arcát is, s leveregette a ruhájáról a krumpli-morzsalékot.

Kézen fogta Jánost, és átvitte őket, haza.

Tele volt már az udvaruk akkor emberekkel és asszonyokkal. Valamennyien ünnepi ruhában voltak. Az apjok is.

Az udvar közepén ott sötétlett a szép nagy fekete koporsó. Előtte tarka, félelmes ruhában a tisztelendő úr, meg a mester úr. Az apjuk is ott állott. Fehér kendőbe törülgette a szemét.

A tisztelendő úr mindenféle érthetetlen szavakat kiáltott énekelve. A mester úr erre hasonlóan énekelve felelgetett. Azután megköszörülte a torkát a mester úr. A fejét félreszegezte. Hosszan kinyujtott nyakkal olyan szomorú ordításba fogott, hogy a macska a tyúkól tetején égnek görbitette a hátát, s a mester urra ijedt csodálkozással nézett, aztán leugrott túlra.

A mester úr énekén zokogásra fakadtak az asszonyok.

Egyszer aztán rájuk is átfutott valami különös borzongás, mikor a mester úr azt énekelte, hogy:

Isten veletök hát Jánoska, Pétörke.
Elválik anyátok tőletek örökre.
Epéje édösebb az édes anyának,
Mint a cukros teje másik mostohának.

Egy öregasszony átfogta a két gyereket, és a kötényéhez szorította őket. Az öregasszony sirt. Jánosnak is könnybe borult a szeme. Pétörke titokban megsimitotta az öregasszony oldaláról lecsüggő rézfeszületet.

A mester úr végzett. Visszaigazitotta a nyakát a gallérja közé. A kalapját a fejére nyomta. És elindult.

Négy ember fölemelte a koporsót. Kimentek vele az utcára. És mentek, ballagdáltak mindnyájan.

Az ég felhős volt. Langy esső permetezett az útra. Az asszonyok a fejükre borították a felső szoknyájokat, és arról beszélgettek, hogy bizony kár volt érte, az Isten nyugtassa. Rendes, jóravaló asszony volt, tagja a Rózsafüzérnek is; tavaly az ő libái keltek ki először; kár, hogy ilyen fiatalon szólitotta ki az Isten a világból.

János hallotta és értette ezeket a beszédeket, és büszke volt az anyjára. Apjának kérges kezébe fogódzkodva lépkedett az úton, a koporsó után, s azon tünődött, hogy álmodik-e? Mert történtek vele máskor is mindenféle különlegességek, de egyszercsak egy szempillantásra megváltozott minden, és ő csak bámult a mestergerendára. Hát ez is olyan valami lehet.

Dehát csak mennek, mendegélnek. Elől a koporsó, utána a pap, meg a sokaság. A kántor legislegelől. Énekel olykor: Könyörülj Istenem, én bűnös lelkemen! A sokaság vele zúg.

Olyan földhöz érnek, amely tele van fakereszttel és apró dombokkal. Némelyik dombnak az oldalán friss fű zöldel. János azt szeretné mondani Pétörkének, hogy jó volna, ha élne a kis bárány: ide ki lehetne hozni legelni. De mégse szól semmit.

Egy sárga gödörhöz érkeznek. A gödör mély. Nem lehet belelátni. A mester úr megint kihuzza a nyakát a gallérjából és ordít. Pöhöly-apa letérdel és sír. Az asszonyok is mind letérdelnek és sirnak. A pap nagy rézbuzogányt forgat meg a koporsó fölött. A rézbuzogányból esső esik. Nini, hát igy csinálódik az esső? Azután a koporsót leeresztik a gödörbe. Tompa dübörgés hallatszik föl a mélységből. Az asszonyok egy-egy hantot dobnak le a gödörbe. Pöhöly-apa az ő kezükbe is ad egy-egy hantot. János arra gondol, hogy ha csakugyan az édösanyja fekszik ottlenn...

És titokban lecsusztatja a földdarabot maga mellé.

*

Hazamentek. Már akkor eltisztult nyugaton a felhő. A nap lefelé ereszkedett, és nemsokára le is szállt. A szobában homály terjengett a butorok között, és a homály egyre feketült.

Pöhöly-apa ráborult az asztalra, és úgy maradt sokáig. Azt hitték: alszik. Nem mertek neki szólni, csak álltak ők is az asztalnál. Pétörke ásitott.

De Pöhöly-apa nem aludt. Odavonta őket az ölébe. Megcsókolta az arcukat.

- Feküdjetök le édes gyerökeim. János vetköztesd le a Pétörkét. Bujjatok a jó puha ágyatokba és aludjatok. Aludni jó, mert álmodni löhet. Majd később én is lefekszök; csak előbb önni adok a Riskának.

A fiuk levetkeztek és bebujtak a dunyha alá. Pöhöly-apa kiballagott a szobából.

A fiuk hallgattak. A sötétség megtöltötte szobát, meg ám a földtől föl a gerendáig.

Egyszercsak Péter fölemeli a fejét és hallgatódzik.

- János! - mondja halkan.

- No.

- Te nem félsz?

- Mitül?

Darabig hallgattak. Pétörke ismét megszólalt:

- János!

- No.

- Hol van édösanyánk?

János felvonja a vállát:

- Aszongyák: a fődbe.

- Igaz?

- Nem tom. Beszélnek mindent...

- Ugye a másik szobába van?

- Ott.

- Beteg?

- Beteg hát.

- Gyerünk át hozzá.

S fölemeli a fejét.

- Gyerünk, - feleli János.

S kibúvik a takaró alól. Ovatosan leereszkedik. Pétörkét is lesegiti.

Megfogják egymás kezét: átfutnak a szobán.

János megnyitja az ajtót. A pitaron is átmennek. Az első szoba ajtaja kissé nyitva van. A gyerekek bedugják a fejöket. A két viaszgyertya még ég a szobában, égdegél sárgán. Az apjok is ott van. Az ágy mellett ül, és az ágyfejre borulva sirdogál:

- Jaj Istenöm, jaj Istenöm, milyen ögyedül maradtam! Milyen ögyedül maradtam!

A két gyerek befutott hozzá. Megálltak mellette. Mi lelte az apjukat? Soha nem látták sirni. János megfogta az apja karját:

- Ne féljen kend édsapám, hiszen mink is itt vagyunk.

II.

Vasárnap délután.

A tavaszi szél felszáritotta már a sarat: A falu népe csoportokba gyűl itt-ott az utca verőfényes során. Ünnepi ruhás emberek, asszonyok.

Csak Pöhölyék háza előtt üres a padocska.

Pöhöly apa kézen fogta a két kis árvát:

- Gyertek látogassuk meg anyátokat.

A temető már zöld. A fejfák és sírkövek napos oldalán bimbódzik már a jácint, s a tulipán is előkél a száraz falevelek alól.

Csak Pöhöly anya sírján nem zöldül még a fű. A sirhalom agyagos földje azon kopáron áll, ahogyan az őszön maradt, csak épp hogy megroskadt egy kissé, s megszikkadtak a hantok. A kis fakereszten essőtől, széltől fontyolodottan, fakultan lóg az odakötött gyászfátyol.

Álltak, nézték. Pöhöly apa levette a kalapját. A két kis árva is levette.

Álltak, néztek.

- Térdeljetek le, - mondta aztán Pöhöly apa.

S könnyezett.

-----

A halott is bizonyára könnyezett lenn a sirban.

*

Szerda délután.

Pöhöly apát községi tanácskozásra hívta a kisbíró.

Gondolkodott, hogy a két gyereket kire bizza addig? De már mindenfelé megkezdődött a tavaszi munka. A szomszédok se voltak otthon. A szép napos idő mindenkit dologra szólított.

- Gyertek, - mondotta Pöhöly apa. - Elvezetlek a temetőig. Legyetek addig anyátoknál. Aztán majd értetek megyek.

S csak úgy mezítláb ahogy voltak, vitte őket. A temető kapujánál elvált tőlök.

- Nem soká maradok.

A két kisgyerek beandalgott a temetőbe. Olvasni még nem tudott egyik se, de azért megtalálták az anyjok sírját.

Álltak. Gondolkodtak: mit is kell cselekedniök? Megszokták, hogy valaki mindig mellettök van s igazgatja a cselekedetüket. De a temetőben nem volt más senki.

Állnak. Néznek.

Szemben velök egy leveletlen vén akácfa. Veréb vagy mi mozog az ágán. Hogy a gyerekeket meglátta, vastagabb ág mögé ugrott, onnan kandikál Jánosra.

János körültekint. A magas sirhalom, a sirkövek...

- Játszunk bujósdit, - mondja megcsillanó szemmel. - Hunyd be a szemed. Olvass húszig. Akkor mán kereshetsz.

S a puha földben elosont, elbujt a harmadik sirhalom köve mögé. Meglapult.

Péter kinyitotta a szemét. Pillogott. Tünődve nézett körül. Rátenyerelt az anyja sirhalmára, s a tulsó felére kandikált.

- Ejnye! - mondta vigan - hova bujhattál ilyen hamar?

-----

Az anyja mosolygott lenn a sirban.

III.

A hó elmult. Hova lett az a sok fehérség? Isten tudja. A fák ágain zöld levelek jelentek meg. Füvek és virágok kibujtak a föld alól, és szétteregették apró, gyönge leveleiket. Minden sütkérezett a fényes, langyos napsugárban.

Megérkezett Misi is, a ház gólyája. Két hosszu lábát elnyujtva kerengett ide-oda a ház fölött, és a szárnyával csapkodva szökdelt az udvaron. Kelepelt, táncolt. Pulyka-Szabó Örzsi is átnézett a keritésen, és nevette a gólyát, amint körtáncot járt a bolond!

De íme a ház tetején is áll egy gólya. Misi másodmagával tért vissza az idegenországból. Az uj gólya bátortalanul álldogál ottan, s idegenül nézi a magasból, hogyan köszöntgeti a Misi Pöhölyéket, meg a Szabó Örzsit, meg a tyúkokat, kakasokat, récéket egyenkint.

Szabó Örzsi fölmosolyog rá:

- Pajtást hozott a gólya!

Pöhöly-apa is fölpillant az uj gólyára. Nézi figyelmesen.

- Nem pajtás az Örzsi: feleség.

A Misi gólya tavaly került a házhoz. Egy este kinosan csapkodó repüléssel beesett az udvarra, és ott vergődött a boldogtalan. Az egyik szárnya véres volt. Valami gonosz vadász meglőtte. Bizonyosan úr volt az a vadász. Szegény ember nem lövi meg a gólyát. Mert a gólya jó madár. Áldás a házon. Ahová fészket rak, oda nem üt a mennykő.

Pöhöly-apa bekötötte a gólya szárnyát puha vászon-rongygyal. A gólya ott maradt az udvaron. Lassankint megbarátkozott minden házi állattal, (csak a macskával nem) és méltósággal uralkodott a baromfiakon.

A gólyát Misinek nevezték el, mert hasonlított a Kömley báró német inasához, akinek éppen olyan vékony hosszú volt a lába, és olyan piros hosszú az orra.

Mikor aztán az őszi égen megjelentek az utazó gólya-seregek, Misi mindig a magasba nézett. Egyszer aztán széjjel vetette a szárnyát, és az udvaron fölkanyarodott, - fölrepült.

Néztek utána, hogy csakugyan elmegy-e? Misi szállt, szállt egyre följebb, egyre szélesebb karajokban föl magasra. Már csaknem a felhőket elérte. Akkor kiterjesztette a két szárnyát; a nyakát előre kinyujtotta, a két lábát hátra. Olyan volt, mintha úszna a levegőben. S elúszott messze, messze, az egyik gólyakaraván után, s velök múlt tova a kéklő messzeségben.

- Hátha házastársak, - mondotta Pöhöly-apa, - töszök föl nekik egy rossz kereket. Maradjanak itten.

Bement a szinbe: előhozott onnan egy abroncsa-romlott régi rossz kereket. Fölvitte létrán a háznak a kert felől való ormára, és megerősítette ottan.

Misi majd megbolondult örömében, olyan körtáncot járt az udvaron.

Pöhöly-apa beletörülte a porszennyet a kötényébe.

- Délután kimegyek szántani, - mondotta. - Rád biznám addig a gyerekeket Örzsi.

- Jó, - felelte Szabó Örzsi, - majd édösanyám möglösz velök. Mert én is kimögyök ma. A Lapos-dűlőre. Ültetök egy kis kukoricát. Jobb is lönne tán, ha kihozná kend magával a gyerököket. Jánoska hadd szántson kenddel, Pétörke meg majd eljátszadozik énmellettem.

A nap sugarai melegen omlottak alá a magasból. Pöhöly-apa befogta a lovat az ekébe; az ekét fölforditotta. Rátette a szűrét, a szűrre Péterkét. Jánoska az apja mellett mendegélt, és pattogott az ostorral.

Már akkor Szabó Örzsi künn volt. Az árokparton a friss fűből heverőhelyet csinált a két gyereknek, s virágot is szedett nekik. Megcsókolta mind a kettőt, és Péterkét az ölébe vette. Megmutatta neki, hogyan lehet a szép sárga pitypang-virágból láncot csinálni.