Deliága Éva

A szemnek láthatatlan

Mi állhat a gyerek viselkedése, tünete hátterében?

Copyright © F. Deliága Éva, 2020

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-22-2

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

„Jól csak a szívével lát az ember. Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.”

Antoine de Saint-Exupéry: A kis herceg

BEVEZETÉS

Édesanyaként nap mint nap a magam bőrén tapasztalom a gyerekkel való együttélés és a gyereknevelés minden velejáróját – úgy a szívmelengető, meghitt pillanatokat, mint a problémákat és nehézségeket. Gyermekpszichológusként pedig abban a megtisztelő és különleges helyzetben vagyok, hogy a sajátomon kívül sok más család működésébe is bepillantást nyerhetek, láthatom, hogy más anyukák és apukák éppen mivel küzdenek. Hol vannak a jellegzetes szülői elakadások, és milyen helyzetekben érzik eszköztelennek, tehetetlennek magukat az anyák és apák? Milyen kétségek gyötrik őket, és hogyan próbálnak túljutni ezeken?

Az egyéni tanácsadás mellett igyekszem szélesebb körben is megosztani a pszichológia és a gyermeknevelés iránt érdeklődőkkel a hasznos tapasztalatokat, jól bevált módszereket. Az a benyomásom ugyanis, hogy a szülők gyakran egyedül érzik magukat problémáikkal, és sok helyzetben nem rendelkeznek elégséges információval, viszonyítási alappal, hogy megítéljék: természetes, normális jelenséggel állnak-e éppen szemben, vagy olyan tünetekkel, amelyek valami komolyabb problémára utalnak.

Ezt a könyvet afféle gyakorlatias útmutatónak szánom azokra a helyzetekre, amikor a szülő elbizonytalanodik, hogy vajon az egészséges fejlődés keretei közé illő gyermeki viselkedéssel van-e dolga, vagy olyan problémával, ami már valamiféle beavatkozást tenne szükségessé, esetleg orvos vagy gyermekpszichológus bevonását igényelné. Azt szeretném, hogy a könyv elolvasása után a szülő biztonságosabban meg tudja ítélni, mi állhat a gyermekénél tapasztalt viselkedés vagy tünet hátterében, és hogy hasznos eszközöket kapjon az elakadás feloldásához, a harmonikusabb szülő-gyerek kapcsolat kialakításához. Ha pedig úgy tűnik, hogy komolyabb problémáról van szó, akkor ne késlekedjen a gyereket szakemberhez vinni.

Az utóbbi lehetőség sokak számára még mindig ijesztőnek tűnhet, ezért abba is szeretnék bepillantást nyújtani, hogy mi történik a pszichológusi szoba zárt ajtaja mögött, hogyan segíthet a szakember a gyermekneveléssel kapcsolatos nehézségek megoldásában. Bemutatom a praxisomban felbukkanó leggyakoribb jelenségeket, problémákat, és igyekszem eloszlatni az indokolatlan szülői bűntudatot. Sok anyuka és apuka ugyanis azért érzi magát olyan rosszul a bőrében, azért nem mer adott esetben gyermekpszichológushoz fordulni, mert attól tart, hogy valamit (esetleg sok mindent) rosszul csinál, és a szakember negatívan ítélné meg az ő nevelői teljesítményét. Szeretném feloldani ezt a félelmet: nekem nem az a dolgom, hogy a szülőt hibáztassam, hanem hogy vele együtt gondolkodva, közösen találjuk meg az elakadás okát, majd konstruktív megoldást keressünk az adott problémára.

MITŐL OLYAN A GYEREK, AMILYEN?

Szakemberként a komplex, rendszerszemléletű megközelítés híve vagyok, ami azt jelenti, hogy a gyermekpszichológiai foglalkozás nálam az egész családról és az azon belüli kapcsolatrendszerről szól. Egy gyermek tünetét ugyanis nem lehet a családi összefüggésrendszer nélkül helyesen értelmezni.

Egy gyermeket nem lehet a családi környezetéből kiragadva megérteni és „megszerelni”, hiszen a gyermek tünete sokszor a felborult családi egyensúlyt jelzi.

Először csak a szülővel beszélgetek, majd néhány alkalmas komplex pszichológiai felmérés keretében megismerkedem a gyermekkel is, hogy teljesebb képet kaphassak a családról. Ezután a konzultációkon már hasznos támpontokat tudok nyújtani a szülőknek, min lenne érdemes otthon változtatniuk, hogy minden családtag jobban érezhesse magát a bőrében. Fontos megjegyezni, hogy ami az egyik családban zavaró gyermeki viselkedés, az a másikban még éppen „elmegy”. Ha a jelenség egyébként az életkornak megfelelő, egészséges keretek között mozog, akkor a cél az, hogy a felmerülő problémára olyan megoldást találjunk, ami a szülőket megnyugtatja, és az adott család életét könnyebbé, kellemesebbé teszi.

Egyszer egy nagyon jó légkörű, szerető család jött el hozzám. Zorkáról, az iskolát a következő tanévben megkezdő lányukról a legnagyobb elfogadással beszéltek. A megkeresés oka az volt, hogy szerették volna a kislány számára megtalálni a legmegfelelőbb iskolát, ehhez vártak javaslatokat, tanácsokat. A szőke loknis, kerek, mosolygós arcú Zorka valóban elbűvölő jelenség volt, ám a szülők azt elfelejtették említeni, hogy a gyerek nincs túl jó viszonyban a szabályokkal. A szobámba belépve egyből kiszemelte a babaházat, odaszaladt, és máris osztogatni kezdte a parancsokat, hogy én hogyan vegyek részt a szerepjátékban. Nehezen tudtam rávenni, hogy odafigyeljen rám, és részt vegyen a szabad játékhelyzettől eltérő, strukturáltabb, feladatjellegű tevékenységekben is. Az öt alkalom során lehetőségem nyílt megismerni a kislányt, és miután kialakult köztünk a bizalmi légkör, sikerült úgy együttműködnünk, hogy nem ő dominálta és irányította a helyzetet. (És persze én sem kényszerítettem rá az elképzeléseimet.) Összességében azt tapasztaltam, hogy Zorka nagyon intelligens kislány, de a szabálytudata még nem alakult ki, figyelmének akaratlagos irányítása nehéz számára. Azokban a dolgokban, melyek érdeklik, hosszan képes elmélyülni, ám ha valami nem kelti fel a kíváncsiságát, szinte lehetetlen rávenni, hogy akár két percig is foglalkozzon vele. Mindemellett pedig nem lehetett figyelmen kívül hagyni a kislány tűzrőlpattant, cserfes, ám kissé akaratos, vezetői szerepre törő személyiségét sem. A tapasztaltakat összegezve át tudtam adni a szülőknek azokat a szempontokat, amelyekre érdemes odafigyelniük a megfelelő iskola kiválasztásakor. A kiváló képességű, tehetséges, ám szociális szempontból kissé éretlen lányuk számára érdemes lesz majd a pszichológusi foglalkozás légköréhez hasonlóan elfogadó közeget, nem túl gyors tempót diktáló, mégis érzékelhető struktúrát, biztonságos kereteket nyújtó iskolát keresniük. Ahhoz is adtam nekik támpontokat, hogy az otthoni környezetben mire érdemes figyelniük, hogy Zorka egyes részképességei – például a koncentrációja, feladattudata, szabálytartása és másokkal való együttműködése – fejlődni tudjanak.

Zorka esete azért jutott eszembe, mert pontosan tudom, hogy egyes szülők sokkal szolidabb viselkedéses megnyilvánulásokat is nagyobb problémaként érzékelnek, ám ez a kislány a saját családjába jól beleillett. Remélem, hogy sikerült neki olyan iskolai közeget találni, amelynek elfogadó, gyermekcentrikus légkörében kibontakoztathatja a benne rejlő potenciált, építve az erősségeire, és folyamatosan töltve-fejlesztve a jelenleg kissé éretlenebb részképességeit.

Lénárd anyukája azzal a kérdéssel fordult hozzám, hogy nagy baj-e, ha a kisfia ötévesen szopni kezdte az ujját. Az előzményekről beszélgetve megtudtam, hogy Lénárd egyéves koráig szopott, korábban sosem cumizott, és az ujjszopás új szokásként jelent meg nála, mely a szülei közelmúltban történt különköltözése és válása után kezdődött. A nagyszülők megdorgálták a gyereket a „dedós dolog” miatt, amit szerintük ilyen nagyfiúként már szégyellnie kellene. Én viszont egészen mást mondtam Lénárd édesanyjának. A kisfiú biztonságérzete az utóbbi időben megrendült, az ujjszopás pedig egyfajta önmagába kapaszkodásként is felfogható, mely felidézi benne a kiskori szopóreflex ősi, jól behuzalozott érzésvilágát, és segít neki abban, hogy meg tudja magát nyugtatni. Lénárd nem szopja az ujját az óvodában, a keze nincs állandóan a szájában, ez a szokás nem akadályozza a beszédben vagy a játékban, csupán a lefekvés előtti öt-tíz percben fordul elő. Tényleg meg kell emiatt szégyeníteni egy kisgyereket? Az anyuka bevallotta, hogy ő nem osztja a nagyszülők nézetét, és legbelül maga is érezte, hogy a fiának erre most szüksége van, ezért nem szabad ezt a viselkedést megtiltania vagy megakadályoznia.

Míg az egyik családból az ujját szopó gyermek azonnal a jelenség megszüntetésére irányuló erőfeszítéseket vált ki, a másikban nem tulajdonítanak ennek nagy jelentőséget. A körülmények és az előtörténet ismeretében szakember segíthet eldönteni, hogy aktuálisan melyik attitűd szolgálja jobban a gyermek érdekét.

Amennyiben a gyermeknek terápiára is szüksége van, jelzem a szülőknek. Ilyenkor gyakran az indulatok szabályozása vagy a szorongás oldása a cél, ami hosszú távon érhető el a játékos, gyermekközpontú foglalkozások segítségével.

Első találkozás a szülővel

A probléma feltárását célzó első szülőkonzultáción gyakran hallok az alábbiakhoz hasonló mondatokat:

„Kicsúszott az irányítás a kezünk közül.” (Harmincas, elkeseredett anyuka, dackorszakban lévő gyerekéről mesélve.)

„Mostanában sokat kiabálok vele, pedig tudom, hogy ez nem jó.” (Harmadik gyerekével gyesen lévő, meggyötörtnek tűnő anyuka.)

„Görcs van a gyomromban, ha felébred a gyerek, mert tudom, hogy balhé lesz.” (Kétéves kisgyerek fiatal anyukája.)

„Úgy érezzük, nagyon meg kell gondolnunk, hogy mit mondunk neki, hogy ne kezdjen el megint cirkuszolni.” (Ötéves, nagyon akaratos gyerek karikás szemű szülei.)

„Azt hittem, ha szeretettel állok a dolgokhoz, majd minden rendben lesz.” (Harmincnyolc éves mérnök, két kislány édesapja, a felesége most ment vissza dolgozni.)

„Biztos elrontottunk valamit, más gyereke nem ilyen.” (Negyvennégy éves informatikus apuka, indulatkezelési nehézségekkel küzdő tizennégy éves gyerekéről.)

Munkám során jellemző élményem, hogy bűntudattal terhelt szülők keresnek fel, akik úgy érzik, hogy tehetetlenek, elakadtak, valamit talán el is rontottak, és fogalmuk sincs, hogyan csinálhatnák jobban. Ők ezen a ponton még nem tudják, amit én tudok: hogy a legtöbben átlagos élethelyzetekről, életkori sajátosságokról számolnak be, és teljesen elfogadható, „elég jó” szülői magatartásról, működésmódról. Nem sejtik, hány száz vagy ezer másik család szembesül nagyon hasonló, hétköznapi nehézségekkel az azonos korú és fejlettségi szintű gyermekeinél.

Kovácsék panaszolják, hogy siettetéssel telik minden reggel, mert Petra lányuk piszmog, sok-sok nógatásra sem öltözik fel önállóan, pedig már ötéves.

Kissék elmondják, hogy az apuka már csak a garázsban hajlandó megvárni a fiúkat, mert hiába kelti fel őket korán, képesek annyira elhúzni az időt, hogy aztán extrém stresszes legyen az iskolába vezető út.

Varga anyuka azt ecseteli a szülőkonzultáción, hogy hiába készíti ki Nóra lánya holmijait minden este, a kislány reggelenként megmakacsolja magát, mesét akar nézni, és addig válogat a ruhái között, hogy kilencre sem érnek be az oviba.

Nagyon különböző családok, mégis van egy közös pont: a bajos, sietős reggeli készülődés. Ám mind Kovácsék, mind Kissék, mind Vargáék (a neveket és a felismerhető részleteket a titoktartási kötelezettség miatt természetesen megváltoztattam) meg vannak győződve arról, hogy egyedül náluk fordul elő ilyen. Ettől a gondolattól pedig csak még rosszabbul érzik magukat.

Bár ugyanazzal a nehézséggel fordultak hozzám, ahhoz mindegyik családban más-más okok vezettek, ezért minden esetben fel kellett tárnunk a probléma gyökerét, hogy aztán a konzultáción személyre szabott módszert kaphassanak a szülők a helyzet kezelésére.

Kovácséknál az segített, hogy a szülők felismerték: a lassú tempójú kislánynak több időre van szüksége ahhoz, hogy elkészüljön. Miután a reggeli készülődési időt húsz perccel megtoldották, sikerült oldaniuk a feszült reggeli hangulatot, és segítették a kislány önállóságának fejlődését.

Kisséknél kiderült, hogy reggelenként be van kapcsolva a gyerekszobában a Disney Channel. Ez jelentősen lassította a nyolcéves ikerfiúk készülődését. Amikor ezen változtattak, rögtön kiszámíthatóbbak, nyugodtabbak lettek a reggelek. Új rutint vezettek be, így a legtöbb esetben sikerült apukájukkal együtt, időben elindulniuk otthonról.

Vargáéknál az hozott változást, amikor a kislány egyszer a saját bőrén tapasztalta meg viselkedésének következményét. Egy fontos óvodai napon, amikor a csoport az állatkertbe ment, Nóri megint szöszmötölt reggel, és le is késte a várva várt program elejét. A gyerek nagyon csalódott volt, és az eset után végre sikerült megbeszélni vele, hogy jobban figyeljen oda arra, amit az anyukája mond. Később rátaláltak arra a kompromisszumos megoldásra, hogy este együtt választják ki a másnapi ruhát, amin Nóri reggel már nem változtathat. Pár hét után szépen beállt a rendszer, és a reggeli kapkodás és folytonos elkésés már csak rossz emlék maradt.

Az összehasonlítás csapdája

A hozzám forduló szülők gyakran abban a hitben élnek, hogy a szomszéd fűje (gyereke) mindig zöldebb (jól neveltebb). Így az ő szemszögükből úgy tűnhet, hogy míg más kislánya, kisfia csinosan-tisztán felöltözve, az anyukája kezét fogva, szépen, illedelmesen köszönve, rendeltetésszerűen használja a játszóteret, addig az ő csemetéje elszabadult tankként közlekedik. Kicsavarja kezét a felnőtt kezéből, nem köszön, csúnyán beszél, lapátot oroz el társaitól, a szemükbe homokot szór és a csúszdán csak fejjel lefelé hajlandó lecsúszni. A másik szülő pedig esetleg épp a másik végletet éli meg: míg az ő gyereke félénk, nagy ívben kerüli a többi kisgyereket, utál szerepelni, addig a többi kis vagány szívesen barátkozik, könnyedén kiáll a színpadra, és hangosan elszaval egy verset az óvodai ünnepségen.

Vagyis megjelenik az összehasonlítás, amiből gyakran az sül ki, hogy a gyerek nem olyan fejlett, ügyes, tehetséges, jól nevelt vagy nyitott, mint másé. Ezek a fajta kritikus gondolatok nem hasznosak. A szülők ilyenkor egy-egy pillanatkép alapján vonnak le messzemenő következtetéseket a másik családról, a – sokszor nem is tudni, hány éves – másik gyerekről. Az ilyesfajta bizonytalan megalapozottságú, negatív kimenetelű összehasonlítgatásokról mindig igyekszem lebeszélni a szülőket, hiszen tapasztalatból tudom, hogy minden családnak (így az aktuálisan irigyeltnek is) megvannak a maga nehézségei.

Járt nálam egyszer egy apuka, aki aggódva mutatta négyéves gyermeke furcsa, obeliszkszerű, fekete ceruzával készült emberrajzát. Félve kérdezte tőlem, hogy vajon milyen lelki sérülésre utalhat a fallikus szimbólumnak is beillő, koromfekete emberábrázolás. Sikerült őt megnyugtatnom, hogy a gyerekek gyakran és szívesen használnak erős, sötét színeket. Egy, a firkarajzoknál alig fejlettebb ábrázolási képességgel bíró gyerek rajza valószínűleg sokkal inkább „így sikeredett”, mint amennyire szándékos kifejezésről árulkodik.

Nem szerencsés, ha összefüggésükből kiragadott puszta adatok, számok, fejlődési mutatók alapján ítéljük meg a gyerekünket vagy hasonlítjuk őt össze másokkal.

Amikor az összehasonlítás mégis hasznos lehet

Minden kisgyerek különleges, tökéletes kis teremtmény a maga módján, formálódó, képlékeny egyéniséggel, óriási fejlődési potenciállal. Biztos vagyok benne, hogy ha a szülő mélyebben belelátna a „bezzegcsalád” életébe vagy jobban megismerné az irigyelt kisgyereket, árnyaltabban látná a képet, aminek valószínűleg az lenne a következménye, hogy mégsem cserélne velük.

Ugyanakkor létezhet hasznos összehasonlítás is, ám ehhez nagyobb merítést, például óvodai vagy iskolai közösséget érdemes alapul venni, több, a sajátunkhoz hasonló korú, nemű és fejlettségi szintű gyermeket megfigyelni, és a tapasztaltakból átlagot vonni. Ha például kiderül egy szülő számára, hogy az összes hatéves ovis csoporttárs önállóan öltözik és be tudja már kötni a cipőfűzőjét, csak az ő gyereke nem, azt valóban fontos jelzésnek tekintheti. Az ilyenfajta eltérés jelezhet az átlagosnál lassabb érési tempót, ugyanúgy, ahogy a fejlettebb területek, az egyedi tehetség megnyilatkozásai is kiütközhetnek az összehasonlítás során. A mozgásfejlődés, a beszédfejlődés, majd később a szobatisztaság terén is nagy egyéni eltérések figyelhetők meg a gyerekek fejlődési tempójában, a genetikai adottságok, az érési tempó és a környezeti sajátosságok okán. Egyes gyerekek fejlődése egyenletes ütemben, lineárisan, kiszámítható módon történik, míg mások hosszabb szünetek után, ugrásszerű nagy változásokat produkálnak. Amennyiben szülőként kétségei vannak, hogy vajon mindaz, amit gyermekénél tapasztal, belefér-e az amúgy igen tág normál tartományba, érdemes gyógypedagógust vagy gyermekpszichológust felkeresnie. Ez azért is indokolt, mert minél fiatalabb korban derül fény egy-egy lemaradásra, annál rövidebb idő alatt és hatékonyabban kerülhet sor az egyéni fejlesztési terv kidolgozására és a hátrány ledolgozására, enyhítésére.

A nagyobb, árnyaltabb, hitelesebb merítés segíthet formálni a szülő elvárásait, hogy valójában mit is kéne tudnia adott életkorban a gyerekének.

A GYERMEK TÜNETE A CSALÁDI RENDSZERBEN

Praxisomban a szülővel való beszélgetések elengedhetetlen, állandó elemei a „Mióta tapasztalja ezt?” és a „Mikor kezdődött a tünet?” kérdések. Ha ezekre meglepő válaszok érkeznek (mert például a szülő egy szenvedést okozó, feltűnő tünetet tapasztalva hónapokat várt, mielőtt hozzám fordult), kiegészítem őket a következő kérdéssel: „Miért épp most határozták el, hogy szakember segítségét veszik igénybe?” Így pontosabb képet kaphatok arról, hogy a szülő által nehéznek megélt, problémának észlelt dologgal esetleg miért csak hónapokkal vagy akár évekkel később jutnak el a pszichológushoz.

A jellemzően említett okok:

„Azt hittük, kinövi.” (Pisti, hétéves, másfél éve dadog.)

„Nem tűnt olyan súlyosnak a dolog, de most rosszabbodott.” (Janka, kilencéves, hat éve rágja a körmét.)

„Őt nem zavarta, nem akartuk frusztrálni vele, hogy még egy helyre elcipeljük.” (Janó, ötéves, egy éve tanácsolták az óvodában, hogy forduljanak szakemberhez tikkelésével.)

„Megpróbáltuk mi megoldani, de már be kell látnunk, hogy segítségre van szükségünk.” (Gabika, tízéves, három éve tűnt fel a szülőknek, hogy figyelme elkalandozik az iskolában.)

„El akartunk jönni már korábban is, de aztán jött a nyári szünet, és akkor úgy tűnt, hogy javul a helyzet, aztán valahogy el voltunk havazva, és csak most jutottunk el.” (Panna, hatéves, öt hónapja újra bepisil.)

Persze néha (ritkán) beválik a „nyári szünet majd megoldja”, „kinövi”, „elmúlik magától” stratégia, ám az esetek nagy részében a szülő maga is rácsodálkozik, hogy miért halogatta ilyen sokáig a segítségkérést. Ennek egyébként számos oka lehet – az anyagi és logisztikai nehézségeken túl sokszor emberi mulasztás, bagatellizálás, tájékozatlanság állhat a háttérben. Előfordul az is, hogy a problémát a szülők megtanulják elviselni, kibírni, így egy idő után már fel sem tűnik, hogy amit tapasztalnak, tulajdonképpen nem természetes. De az is lehet, hogy a tünet valamilyen hasznos funkciót tölt be a családi dinamikában, így a fennmaradásához a szülőnek érdeke fűződik. (Erre később még bővebben kitérek majd.)

Meg kell említenem azt a nagy kárt okozó előítéletet is, mely szerint „pszichológushoz csak a hülyék járnak”, mert emiatt sokszor indokolt esetben is túl későn jutnak el szakemberhez a segítségre szoruló családok. Ez teljes tévedés: pszichológushoz fordulni nem szégyen, hanem bizonyos esetekben a legokosabb lépés, amely segíthet kimozdítani egy elakadt, szenvedést okozó helyzetet. Persze nem arról van szó, hogy a pszichológus majd megoldja a család helyett a problémákat, hanem segít feltárni azok mögöttes okait, és magát a szülőt teszi képessé arra, hogy hatékonyabb eszközökkel meg tudjon küzdeni az aktuális nehézségekkel.

A segítségkérés előtt fontos szempont lehet annak mérlegelése, hogy az adott tünet egy 1–10-ig terjedő skálán mennyire okoz kellemetlenséget vagy szenvedést a gyermek vagy a családtagok számára. Ha ez a szám viszonylag magas, és a gyereket a tünet akadályozza a normális mindennapi életvitelében, akkor nem érdemes várni a segítségkéréssel.

Mi számít feltűnő, nagy szenvedést okozó pszichológiai tünetnek?

– Ha a gyermek viselkedése, hangulata gyökeresen megváltozik, rosszabbra fordul.

– Ha a gyermek tartósan levert, motiválatlan.

– Ha nincs étvágya, nem jól alszik, sokat sír.

– Ha félelmek gyötrik, nem mer eltávolodni a szülőtől.

– Ha önsértő viselkedése testi épségét veszélyezteti.

– Ha szélsőséges megnyilvánulásaival magát vagy másokat veszélybe sodor.

– Ha nagy fájdalommal járó tünettől szenved (fejfájás, hasfájás, bőrtépkedés).

Nagyon fontos, hogy mielőtt szakemberként pszichológiai tünetképzést feltételezek, mindig számolok az adott jelenség testi, biológiai működésben gyökerező hátterével, ezért van, amikor elengedhetetlennek tartom az orvosi kivizsgálást. Gyakran dolgozom együtt fejlesztő- és gyógypedagógus kollégákkal is, mert a gyerek fejlődése során előfordulhatnak olyan elakadások, amelyek ugyan pszichológiai tüneteket is okoznak, ám elsősorban idegrendszeri sajátosságokból, a részképességek egyenletlenségeiből fakadnak.

Előfordul, hogy egy tünet hátterében mind organikus, mind pszichés tényezők szerepet játszanak. A jól szituált, aggódó szülők ötödikes fiuk hasfájása és iskolától való félelme miatt fordultak hozzám. Elmondták, hogy számukra egyértelmű, hogy a gyermek fél a felső tagozat megnövekedett követelményeitől, mert minden reggel hasfájásra panaszkodik, csak hogy elkerülje az iskolát. Bár tényleg voltak arra utaló jelek, hogy a fiú nehezen tud megfelelni az iskolában és szorong, ragaszkodtam hozzá, hogy hasfájását alaposan vizsgáltassák ki, csak ezzel a feltétellel vállaltam a gyermek komplex pszichológiai felmérését. Az orvosi kivizsgálásokat megkezdve, néhány hét alatt kiderült, hogy a gyermek laktóz-intoleranciában szenved, mely puffadást, hasgörcsöt és hasmenést okozhat. A reggelire elfogyasztott édes müzli, több deciliter tejjel leöntve, azonnal kiváltotta ezeket a tüneteket. Megbocsáthatatlan hiba lett volna tehát egyből pszichés okokra visszavezetni reggeli hasfájását. Esetében kevert okokról volt szó, mert a biológiai hátteret feltárva tovább tudtunk dolgozni a szülőkkel, hogy rájöjjünk, miért érzi magát rosszul az iskolában a fiú.

A családi dinamika és a tünet kapcsolata

Ahogy korábban már utaltam rá, az is előfordul, hogy a gyerek tünetének valamilyen funkciója van, amihez családi érdekek fűződnek. A tünet ebben az esetben olyan dinamikát tart fenn, mely a figyelmet az eredeti problémáról a gyerek problémájára tereli.

A hajtépés rendkívül súlyos tünetnek számít. Jelzi a gyermek kezeletlen feszültségeit, indulatait, melyek agresszív töltetét önmaga ellen fordítja. Ez a tünet feltűnő külső változással is jár, hiszen a hajtépésben szenvedő gyerekek fejbőre, a kitépett hajszálak miatt, foltokban kopasz. A tizenegy éves Mira ezzel a tünettel érkezett hozzám. Ötalkalmas felmérésben állapodtunk meg a szülőkkel, én ugyanis csak a feltáró szakaszt vállaltam el, mert sajnos már bejelentkezéskor esélyt láttam arra, hogy a tünet súlyossága miatt gyermekpszichiáter bevonása válhat szükségessé. Mira nagy bizalommal fordult felém. Beszélgetéseink során kiderült számomra, hogy szülei elégedetlenek tanulmányi eredményeivel, mert két négyes is becsúszott a félévi bizonyítványába, emiatt eltiltották a korcsolyázástól. Amikor azt javasoltam a szülőknek, hogy elvárásaikat csökkentsék, és próbáljanak jobb egyensúlyt teremteni a kislány életében, hogy a mozgás, a sport segítségével le tudja vezetni a benne munkáló feszültséget, kirobbant a szülők közti ellentét. Péter, az apuka egyetértett velem, de felesége, Nóra hallani sem akart a dologról. Kiderült, hogy más kérdésekben is élesen eltér a véleményük, ami miatt az apuka már szinte menekül otthonról. Mira az apukájához érezte magát érzelmileg közelebb, szigorúbb anyukájával nehezen találta meg a közös hangot, bár nagyon igyekezett neki megfelelni. Az a benyomásom támadt, hogy a gyerek tünete a szülők közötti feszültséget jelzi, amit ők a szőnyeg alá söpörnek. Számukra könnyebb volt a kislány súlyos tünetéről beszélni, melynek esztétikai vetülete nagyon foglalkoztatta és bántotta az anyát. A házastársi problémákról nem esett szó, erre nem voltak felkészülve a szülők, így egy idő után a pszichológusi foglalkozásokról is elmaradtak, szinte megsértődve (leginkább az anya), amiért „rossz tanácsokat” adtam. A foglalkozásokon Mira szorongásait sikerült kissé oldani, azonban esetükben család- vagy párterápia is szükséges lett volna, mellyel a szülők nem kívántak élni. Nagyon sajnáltam Mirát, és gyakran gondolok rá szeretettel. Remélem, egy idő után nem lesz már szüksége erre a fájdalmas tünetre, és másképp is sikerül majd kifejeznie zaklatott érzelemvilágát.

Praxisomban rendszeresen tapasztalom, hogy néhány szülő nyitott arra, hogy gyereke tünetével foglalkozzon, de elzárkózik párkapcsolata rendezésétől vagy a családban eluralkodott feszültségek enyhítésétől. Sajnos ezekben az esetekben a segítés lehetősége is csak korlátozott, hiszen a családi dinamika táplálja a tünetet. Ha a helyzet nem tud jelentősen javulni, a gyerek problémája sem tűnik el. A szülőnek fontos felismernie, hogy gyermeke viselkedését, hangulatát vagy éppen tünetét nem lehet a családtól függetlenül értelmezni, javítani.

Mind a szülő, mind a gyerek pszichológiai támogatása elengedhetetlen. Így a szülő megerősödhet abban, hogy mit csinál jól és min lenne érdemes változtatnia, közben pedig a gyerek is kap segítséget elakadásának, pszichés gátjainak oldásához.

A tünet szimbolikus üzenete

Ha sikerül kizárni egy tünet organikus eredetét, elkezdhetünk azon gondolkozni, hogy vajon mit üzen nekünk. Lehet-e szimbolikus jelentősége? Óvakodjunk a tünetek szótárszerű értelmezésétől! Egy adott tünetet nem lehet megfeleltetni valamely fix jelentésnek, de az adott családot jól ismerve, feltárhatjuk a tünet jelentőségét, rejtett üzenetét.

– Szülővel együtt alvás (Párkapcsolati nehézség?)

Marcsi és Tamás házassága már évekkel korábban megromlott, elhidegültek egymástól. Kisfiuk, Barnabás hároméves kora körül szokott rá arra, hogy bekéredzkedjen a szülői ágyba, holott korábban már átaludta az éjszakát. Ez a szokás rögzült a családban, ami miatt Tamás idővel kiszorult a franciaágyból, mert hárman nem fértek el kényelmesen. A gyerek még nyolcéves korában is az anyukájával aludt az emeleti szülői hálóban, míg az apuka a nappali kanapéján talált magának fekhelyet. A szülők végül a gyerek önállótlansága, szorongása és szeparációs félelme miatt fordultak hozzám. Beszélgetéseink során kiderült, hogy Barnabás „babás” viselkedése voltaképpen jól jött nekik, mert elvonta a figyelmüket házassági problémájukról. Valójában számukra is kényelmes volt a külön alvás, hiszen érzelmileg már gyermekük születésekor eltávolodtak egymástól. Itt a gyerekkel való együtt alvás tehát nemcsak Barnabás, hanem az anya igénye is volt. Miután ezt felismerték, lassan a tünet is megszűnt, ám ehhez a párnak szembe kellett néznie a gyermektől független nehézségeikkel.

– Gombóc a torokban (Titok a családban?)

A tizenkét éves Dávidot szülei toroktáji gombócérzés miatt hozták el a rendelésemre. A jelenségre az orvosok nem találtak organikus magyarázatot. Hamarosan kiderült számomra, hogy az apa lelkét súlyos titok nyomja. Amikor ugyanis az édesapa egy alkalommal egyedül keresett fel engem, megosztotta velem, hogy gyermeke született egy szeretői kapcsolatából, amit a felesége sejt, de nem beszélnek róla. Dávid erről elvileg nem tud. Az apa, hogy szorongását enyhítse, az alkoholhoz fordult: otthon ivott esténként, miután Dávid már lefeküdt. Ezt a szokását a felesége érthető módon nehezményezte. Abban az életkorban tehát, amikor Dávid számára különösen fontos lett volna a férfiminta, édesapja érzelmileg távol állt a családtagjaitól, és alkoholizált. Dávid tünetének hátterében a titok, a családban érződő, de magyarázat nélküli feszültség állt. A szülők végül beleegyeztek a családterápiába, de Dávid tünete csak hosszabb idő után tudott enyhülni, mert a szülőkben nagy volt az ellenállás, hogy saját problémáikat rendezzék.

– Lopás (Kevés figyelem?)

A tízéves Laura rágógumit és gumicukrot lopott a helyi közértből. Amikor ez kiderült, szülei leszidták és megbüntették, majd idővel pszichológusi segítséget kerestek. Kiderült, hogy Laura középső gyermek, akinek az életében sok változás történt: kistestvére született, és nemrég el is költöztek, ami miatt iskolát kellett váltania. A lopások kapcsán a szülők attól féltek, hogy Laura rossz társaságba keveredett vagy bűnözői „karrier” előtt áll. Számukra akkor nyert értelmet a tünet, amikor Laura szemszögéből kezdték szemlélni az elmúlt időszak eseményeit. Megértették, hogy lányuk nem találja a helyét a családban, és több figyelemre vágyik. Ezen az úton megkezdődhetett a történtek feldolgozása és jóvátétele, aminek első lépése Laura érzelmi biztonságának és a család bizalmának helyreállítása volt.

Mindhárom példában közös, hogy a tünet csak a családi összefüggésrendszerben értelmezve vált megfejthetővé. Ugyanezek a tünetek más családokban esetleg mást jelenthetnek.

A szülők gyakran csak akkor jutnak el pszichológushoz, ha a tünet miatt már elég nagy „szenvedésnyomást” élnek át. A lopás például tipikusan ilyen, hiszen a szégyen, a társadalmi megbélyegzés és a tünet súlyossága gyors cselekvésre készteti a családot.

Mint ahogy az is előfordul, hogy a szülők valami pici dologgal jelentkeznek be – például a gyerek néha éjszaka bepisil, vagy álmodozó a tanórán, vagy nem pakol el maga után –, ám a közös munka során kiderül, hogy ez csak a jéghegy csúcsa, és a nem túl súlyosnak tűnő tünet mögött valami nagy gubanc húzódik meg.

Miért tünettel üzennek a gyerekek?

Mi szükség van egyáltalán a tünetre? Hiszen a szülők jót akarnak, szívesen segítenének – miért nem mondja el egyszerűen a gyerek, ha valami baja van? Nos, bizonyos életkor alatt a gyerekek még nem is képesek érzelmi történéseikre vonatkozóan hitelesen, pontosan, a szavak útján kifejezni magukat. Amikor pedig erre már képes egy gyerek, akkor is hosszú folyamat felismernie saját mozgatórugóit, és feltárni a hangulatai, érzelmei mögött meghúzódó ok-okozati kapcsolatokat. Ez a fajta önreflektív működés tanulható, azonban tízéves kor alatt jellemzően még kezdetleges szinten van. A gyerekterápiás foglalkozáson sem beszélgetni szoktam a gyerekekkel, hiszen az ő nyelvük inkább a játék, melyen keresztül sokkal világosabban feltárulnak belső tartalmaik. Éppen azért olyan nehéz kamaszokkal együtt dolgozni, mert már nem játszanak, de általában még nem tudnak árnyaltabban, nagyobb mélységeket érintve beszélni önmagukról. Ritka az a kisgyerek vagy serdülő, aki valamennyire tisztában van saját érzelmi működésével, és azt meg is tudja fogalmazni.

A tünet nagyon fontos jelzés lehet, sokszor a gyermek egyetlen eszköze arra, hogy megmutassa, hogy van, mi nyomasztja, mitől nem érzi jól magát.

Az átlagos gyermek

Nagyon nehezen eldönthető kérdés, hogy mi számít normálisnak vagy átlagosnak egy gyermek nevelését vagy fejlődését illetően. Ennek meghatározása ugyanis az adott kulturális és társadalmi közegtől is függ, és koronként eltérő. Nagy általánosságban azt mondhatjuk, hogy a normalitás határa elég tág. Sok minden beleférhet, a lényeg, hogy mind a tágabb társadalmi környezet, mind a szülők, mind a gyerek elfogadhatónak éljék meg az adott helyzetet, és a gyermek rövid és hosszú távú lelki épsége, harmonikus fejlődése biztosított legyen. Minden tudományterület, így a pszichológia, a génkutatás és az agykutatás is dinamikusan fejlődik, gazdagítva tudásunkat az ember biológiai és érzelmi, kognitív és pszichés működéséről. Ezek az új ismeretek is hozzájárulnak ahhoz, hogy a megfelelőnek ítélt neveltetésről és az átlagosnak, egészségesnek, „normálisnak” tartott gyermekről is apránként, de folyamatosan változik a kép.

Egyszer járt nálam egy másfél éves pici lány, aki a rajzasztalnál ülve azt mondta nekem: „Éva néni, kérem szépen a sötétkék ceruzát!” Leesett az állam, ilyen hosszú mondatot másfél éves gyerektől még sosem hallottam. Más esetben két és fél éves fiúkkal találkozom baba-mama foglalkozás keretében, akiknél a selypítve, sok betűcserével kiejtett háromszavas mondatok dominálnak, udvariassági szófordulatok nélkül. Mindkettő belefér a nagy átlagba. Az említett példákban a nemek közötti eltérések is megfigyelhetők.

Egyfelől átlagos az a gyermek, akinek fejlődése nem tér el jelentősen az adott életkori átlagtól. Másfelől talán nincs is olyan, hogy átlagos, ezek csak laza keretek, amelyek némi támpontul szolgálnak, de ezen belül épp az egyedit, a különlegeset érdemes észrevenni minden gyerekben.

Fejlődési tempó

A gyerekek fejlődésének üteme nagyon eltérő lehet. Bár a statisztikák azt mutatják, hogy a legtöbb gyerek egyéves kora körül tanul meg járni, van, aki már tíz hónaposan stabilan jár, míg más csak tizenöt hónaposan kezd próbálkozni. Egyes gyerekek fejlődése kiszámítható, egyenletes tempójú, míg mások képességei ugrásszerűen fejlődnek.

Amikor kapcsolatba kerülök egy családdal, rákérdezek a gyerek fejlődésének történetére is. Nagyon meghatározó az aktuális tünet jelentőségének, súlyosságának szempontjából, hogy honnan ered, hogyan illeszkedik a gyerek fejlődésének történetébe.

Az is fontos lehet, hogy miként zajlott érzelmi és fizikai szempontból a várandósság, és azután hogyan alakult a gyermek fejlődésének íve. A korábbi fejlődési sajátosságokból következtetni lehet az aktuális helyzet tágabb összefüggéseire és a várható kimenetelre is.