Krista & Becca Ritchie

ADDICTED TO YOU
BETEGED VAGYOK

A mű eredeti címe: Addicted to You

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2013. ADDICTED TO YOU by Krista & Becca Ritchie

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2023

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Beteged vagyok – sorozat

Javasolt olvasási sorrend:

Beteged vagyok (Addicted #1)

Elvonó (Addicted #2)

Még a beteged vagyok (Addicted #3)

Kiss the Sky (Mellékszál: Calloway Sisters #1)

Hothouse Flower (Calloway Sisters #2)

Thrive (Addicted #4)

Addicted After All (Addicted #5)

Fuel the Fire (Calloway Sisters #3)

Long Way Down (Calloway Sisters #4)

Some Kind of Perfect (Befejezés)

Első fejezet

Felriadok. A felsőm gombócba gyűrve hever a bolyhos szőnyegen. A rövidnadrágom a komód tetején landolt. Gyanítom, a bugyimról örökre lemondhatok. Vagy a takaró gyűrődései nyelték be, vagy valahol az ajtó környékén bújt el. Nem emlékszem, mikor vettem le, sőt, arra sem, hogy én vettem-e le egyáltalán. Az is lehet, hogy ő csinálta.

A tarkóm felforrósodik. Kurta pillantást vetek az alvóra: ismeretlen, helyes aranyszőke srác, a csípőcsontján sebhely. Fektében hirtelen megfordul, arccal felém kerül. Megdermedek. A szeme továbbra is csukva marad, kábán öleli magához a párnát, mintha a fehér textilt csókolná. Nyitott szájjal, halkan horkolva veszi a levegőt, hullámokban árad felém az alkohol erős, pepperónis pizzáével keveredő szaga.

Meg kell hagyni, választani jól tudok.

Ügyesen kicsusszanok az ágyból, lábujjhegyen körbejárom a lakást, miközben felrángatom magamra a fekete rövidnadrágot – bugyi nélkül: úgy tűnik, megint elhagytam egyet egy nevenincs fazonnál. Összeszedem viharvert szürke felsőmet, ami gyakorlatilag cafatokra szakadt, és lassan tisztulnak a fejemben a tegnapi este ködös emlékképei. Átléptem a szoba küszöbét, és szó szerint úgy téptem le magamról a ruháimat, mint egy dühöngő Hulk. Vajon egyáltalán volt-e bennem valami szexi közben? Hű, de kínos belegondolni. Mindenesetre ahhoz elég szexi volt, hogy lefeküdjön velem a szöszi srác.

Kétségbeesésemben felveszek egy fakult pólót a padlóról, hogy elrejtsem alatta a hajamat, ami a vállamig ér, és normál körülmények közt egyenes, de most kócosan, fakón és piszkosan meredezik. Ekkor pillantom meg a gyapjúsapkámat. Bingó! Nagy örömmel lecsapok rá, és még a fejemen sincs, már surranok is kifelé a szobából.

A keskeny folyosón üres üvegek és sörösdobozok hevernek szanaszét. Megbotlok egy Jack Danielses palackban, amit fekete, köpetszerű folyadék tölt meg, és egy Jolly Rancher cukorra hasonlító színes bogyó úszik benne. A balomon lévő ajtón részeg egyetemista korú lányokat ábrázoló fotókollázs díszeleg – hála istennek, nem azon, ahonnan az imént kiléptem. A sors ajándéka, hogy legalább sikerült elkerülnöm a Kappa Phi Delta testvériség e hiperkanos tagját, és olyan pasira bukkantam, aki nem henceg a sikereivel.

Na, persze, több eszem is lehetett volna. A legutóbbi Alfa Omega Zeta-ügy után megesküdtem rá, hogy örökre nagy ívben kerülöm a diákszövetségeket. Amikor megérkeztem a testvériség által megszállt épületbe, épp jelmezes bulit tartottak, de én nem tudtam erről, könnyedén átsuhantam a boltíves bejáraton, ahol tele vizesvödrökkel szembesültem, meg egy csapat sráccal, akik kántálva biztattak, hogy tépjem le a melltartómat. Mintha egy ócska Spring Break feldolgozásból ugrottak volna elő. Nem mintha olyan sok büszkélkedni valóm volna a felsőbb testtájakon. Mielőtt végképp kínosan éreztem volna magamat, átbújtam a karok alatt, keresztülfurakodtam a felsőtestekből épült barikádon, és inkább máshol, más társaságban kerestem örömöt.

Olyanok közt, akik nem úgy tekintettek rám, mint eladó tehénre a vásárban.

Tegnap este megszegtem a szabályt. Hogy miért? Van egy problémám. Bár, ami azt illeti, nem is egy. Ott van például az is, hogy nem tudok nemet mondani. Miután a Kappa Phi Delta úgy hirdette meg a tegnapi eseményt, hogy Skrillex lép fel náluk az alagsorban, azt képzeltem, hogy a közönséget diáklányok meg a szokásos egyetemi arcok alkotják majd. Reméltem, hátha sikerül összejönnöm egy normális sráccal, aki szereti a house zenét. De mint kiderült, elsöprő többségben voltak a diákszövetség képviselői, akik bárkire lecsaptak, akinek melle volt meg puncija.

A slusszpoén, hogy Skrillex fel sem bukkant. Csak egy béna DJ nyomta a zenét satnya erősítőkkel. Gyatra buli volt.

Hirtelen mélyen zengő férfihangok visszhangoznak végig az erkély meg a lépcsőház márványballusztrádján, és a lábam földbe gyökerezik a fal mellett. Valaki ébren van?
A földszinten? Jaj, ne…

Az ilyen szégyenmenet az a fajta élmény, amit terveim szerint végig elkerülnék az egyetem négy éve alatt. Például mert pirulós vagyok. Egy rossz mondat, egy rossz gondolat, és paprikavörösre pirulok. Nem, nem valami cuki rózsaszín pofikát kell elképzelni. Ocsmány, kiütésszerű foltok, amelyek végigterjednek a nyakamon és a karjaimon, mintha allergiás lennék a szégyenkezésre.

Egyre közelebb jutok a hahota forrásához, és a gyomrom elszorul. A fejemben lázálomszerű képek villódznak. Lebukfencezek a lépcsőn, és mindenki azonnal odafordul, minden tekintet rám szegeződik. Az arcokon elárad a megrökönyödés: ugyan melyik „fivérük” döntött úgy, hogy összeszed egy ilyen laposmellű, nyeszlett csajt?! Még az is lehet, hogy megdobálnak csirkecsonttal, és harsányan biztatnak, hogy egyek többet.

Sajnos ezt nem én találtam ki, valóban megtörtént. Általánosban, amikor negyedikes voltam.

Én pedig, már látom is magam előtt, ahogy régen, most is kivehetetlen szavakat motyogok majd visszavágás gyanánt, míg egyik csúfolóm meg nem könyörül a nyomorult, pirosfoltos leopárdon, és ki nem rak az ajtó elé a lábtörlőre, mint egy zsák szemetet.

Ez, öregem, hatalmas baklövés volt (a diákotthon, nem a szex). Soha többé senki rá nem vehet, hogy úgy szippantsam be egymás után a tequilákat, mint a porszívó. A csordaszellem iskolapéldája.

Most igen korlátozottak a választási lehetőségeim. Egyetlen lépcsőház áll előttem. Egyetlen sors. Hacsak nem nő hirtelen két szárnyam, hogy kirepülhessek a második emeleti ablakon át, akkor csak a szégyenmenet marad. Odaosonok az erkélyajtóhoz, és kilesek rajta. Mennyire irigylem e pillanatban Veilt, a Fátylat, az egyik nemrégiben szerzett képregényemből! A fiatal bosszúálló bármikor képes légneművé alakulni, és eltűnni. Ha bármit, hát ezt a képességet most remekül ki tudnám aknázni.

Épp odamerészkedem a felső lépcsőfokra, amikor a főbejárat felől csengetés hallatszik. Átlesek a korlát fölött. Nagyjából tízen ücsörögnek a lenti bőrkanapékon, mind kekiszínű sortból és ingből álló összeállításokban pompázik. A legértelmesebbnek látszó fickó vállalkozik az ajtónyitásra. Sikerül lábra kecmeregnie, hátrasöpri barna haját, és megpillantom rémisztően szögletes állát. Kinyitja az ajtót, mindenki odanéz, és máris jobb kedvre derülök.

Ó, igen! Íme a lehetőség, hogy szinte észrevétlenül elhúzzak innen.

Kihasználom, hogy a figyelem másra terelődik, és észrevétlenül leslisszanok a lépcsőn. Előhívom a bennem lakó szuperhőst! Félúton járok lefelé, amikor Szögletesáll nekidől az ajtókeretnek, eltorlaszolva a bejáratot.

– Vége a bulinak, tesó. – Mintha vattán keresztül beszélne. Majd becsapja az ajtót a látogató orra előtt.

Leugrok két további lépcsőn.

Újabb csengetés, dühösebbnek hat.

Mr. Szögletesáll felnyög, és durva mozdulattal feltépi az ajtót.

– Mi van?

Az egyik haverja felnevet.

– Adj neki egy sört, és mondd meg, hogy húzzon a vérbe!

Néhány újabb lépést teszek. Még az is lehet, hogy tényleg meg tudom csinálni. Sosem voltam különösebben szerencsés, de hátha épp most jött el a pillanat, hogy az égiek küldjenek egy adaggal.

Szögletesáll szilárdan megtámaszkodik a kereten, és továbbra is elállja az utat.

– Lökjed!

– Úgy nézek ki, mint aki nem ismeri az órát, vagy nem tudja megállapítani, hogy néz ki a nappal? Világos, hogy már nincs buli. – Atyavilág… ismerem ezt a hangot.

Az utam háromnegyedénél megdermedek. Figyelem a pontot, ahol a napsugár átszivárog az ajtókeret és Szögletesáll mandarinszín pólója közti apró résen. A házigazda összeszorítja az állkapcsát, látszik, hogy megint arra készül, hogy a bevágja az ajtót a másik fickó orra előtt, de a hívatlan vendég kitámasztja a kezével, és így szól:

– Itt hagytam valamit tegnap este.

– Nem emlékszem rá, hogy itt jártál volna.

– Pedig igen! – Rövid szünet után hozzáteszi: – De nem sokáig maradtam.

– Összegyűjtöttük a talált tárgyakat – veti oda neki Szögletesáll. – Mi volt az?

Oldalazva eltávolodik az ajtókerettől, és odabiccent valakinek, aki a kanapén ül. A többiek olyan arccal merednek rájuk, mintha egy régi valóságshow ismétlését néznék az MTV-n. – Jason, hozd ide azt a dobozt!

Újra az ajtó felé nézek. Most már látom a kint várakozót. Továbbra is egyenesen felém néz.

– Nincs rá szükség – mondja.

A tekintetem végigpásztázza a vonásait. Világosbarna haja kétoldalt rövidre nyírva, a feje tetején hosszabbra hagyva. Lo az. Feszes izomzatát fakó Dockers nadrág és fekete, kerek nyakú felső rejti. Az arccsontjai mint két jégkocka, a szeme bársonyos skót whisky. Igen, Loren Hale maga is olyan, mint az alkohol, de szerintem nem is sejti.

Közel százkilencven centije betölti az ajtónyílást.

Továbbra is rám mered, az arcán mulatság és bosszankodás elegye. A kollégista srácok követik a tekintetét, és ők is a céltárgyra fókuszálnak.

Rám.

Nem erre a szupererőe vágytam: mintha hirtelen gázneműből váltam volna hús-vér testté.

– Ne fáradj, megtaláltam! – Lo kesernyésen vigyorog.

Elfutja a forróság az arcomat. A kezemből szemellenzőt képzek a nézőközönség felé, mintha azzal eltakarhatnám megalázottságomat, és szó szerint sprintelve indulok az ajtó felé.

Szögletesáll úgy röhög, mintha ő rúgott volna gólt a kettejük tesztoszteronmeccsén.

– Nagy ribanc a csajod, haver!

Többet nem hallok. A friss szeptemberi levegő megtölti a tüdőmet, miközben Lo, gyanítom, nagyobb erővel rántja be az ajtót maga után, mint amilyennel eredetileg szándékozott. Igyekszem továbbra is meglapulni a kezem takarásában. Forró arcomra nyomom a tenyeremet, míg az iménti jelenet újra meg újra lejátszódik a fejemben. Te. Jó. Ég.

Lo mögém lép, lendül a karja, és a derakam köré fonódik. Az állát a vállamra támasztja, meggörnyedve hidalja át a köztünk lévő komoly magasságkülönbséget.

– Remélem, megérte – suttogja a fülembe, forró leheletével a nyakamat csiklandozva.

– Miről beszélsz? – A szívem a torkomba ugrik; Lo közelsége egyszerre zavar össze és hat rám csábítóan. Sosem tudom, mik a valódi szándékai.

Ő irányít, miközben sétálunk, a hátam még mindig a mellkasához nyomódik. A lábamat is alig tudom felemelni, nemhogy gondolkodni tudnék.

– Életed első szégyensétája a kollégiumban. Milyen érzés?

– Szégyenletes.

Könnyed csókot nyom a fejem búbjára, elenged, és elindul előre.

– Szedd a lábad, Calloway. A kocsiban hagytam az italomat.

A szavaira a szemem azonnal majd kiugrik a helyéről. El is feledkezem az iménti rémségekről.

– Nem te vezettél, ugye?

Vet rám egy Jaj, ne már, Lily!-pillantást.

– Nem a saját sofőröm hozott – emeli fel vádlón a szemöldökét. – Nolát hívtam.

Nem, kérdezem meg, miért az én sofőrömet hívta a sajátja helyett, aki pedig boldogan hurcolászná körbe a seggét Philadelphia-szerte. Andersonnak el-eljár a szája. Kilencedikben, miután Chloe Holbrook tartott egy durva bulit az anyja villájában, Lorennel a kézről kézre járó illegális szerekről beszélgettünk. A hátsó ülésen folytatott csevegések tartalmát titokban kellene tartania minden jelenlévőnek, ám mint kiderült, Anderson nem tartotta magát ehhez a kimondatlan szabályhoz, mert másnap mindkettőnk szobájában razziát tartottak, narkó után kutatva. Szerencsére a szobalány megfeledkezett róla, hogy benézzen nálam a díszkandallóba, ahol a szexuális játékszereimet tartottam.

Mindketten angyali tisztán jöttünk ki az esetből, és még fontos leckét is kaptunk mellé: azt, hogy soha ne bízzunk Andersonban.

Ami engem illet, szívesebben elkerülöm a családi sofőrszolgálatot, hogy a családtagjaim minél kevésbé tudjanak a markukban tartani, de néha elkerülhetetlen, hogy Nola szolgálatait igénybe vegyem. Mint most, amikor kissé másnapos vagyok, azaz nem tudok vezetni, és szállítani a folyton részeg Loren Hale-t.

Lo nekem szánta a megtiszteltetést, hogy az állandó sofőrje legyek, és nem hajlandó taxiba ülni, amióta egyszer majdnem kiraboltak minket. A szüleinknek sosem meséltük el, mi történt. Nem tudják azóta sem, milyen közel jártunk valami igazi szörnyűséghez. Leginkább azért titkoljuk, mert az akkori délutánt egy kocsmában töltöttük, hamis személyivel. Lo felnőtt férfiakat megszégyenítő mennyiségű whiskyt benyakalt, én meg akkor szexeltem életemben először nyilvános mosdóban. Ezek a kilengések rituálévá váltak később, és semmi szükség nem volt rá, hogy bármelyikünk családja tudomást szerezzen róluk.

A fekete Escalade a diákszövetségi épületek előtt parkol, a járdasziget mellett. Sokmillió dolláros házak sorakoznak körülöttünk, látványos oszlopokkal, amelyek egyértelművé teszik, hogy mind igyekszik túltenni a másikon. A hozzánk legközelebb eső udvar füvét piros műanyag poharakkal szórták tele, nem messze tőlünk egy felborult söröshordó szivárog bánatosan. Lo előttem halad.

– Nem gondoltam, hogy tényleg eljössz – jegyzem meg, és gondosan megkerülöm az utamba kerülő hányástócsát.

– Pedig mondtam!

– Nem mintha mindig betartanád az ígéreteidet! – horkantok.

Megáll a kocsi mellett, amelynek ablakait úgy elsötétítették, hogy nem látom Nolát a sofőrülésben.

– Hát, ja, de mégis, ez a Kappa Phi Delta felségterülete. Hagyod, hogy egy megdugjon, és erre az összes a seggedet akarja. Komolyan rémálmaim voltak emiatt.

Grimaszolok.

– Hogy megerőszakolnak?

– Igen, ezért hívják őket rémálomnak, Lily. Nem azért, mert annyira kellemesek volnának!

– Nos, valószínűleg ez volt ebben az évtizedben az utolsó felfedezőutam a diákszövetségi koleszok környékén. De minimum addig kitart a fogadalmam, míg sikerül elfeledkeznem erről a mai reggelről.

A sofőr felőli ablak lefelé indul. Nola mélyfekete, göndör fürtök által keretezett, szív alakú arca előtűnik.

– Egy óra múlva jelenésem van, el kell hoznom Miss Callowayt a reptérről.

– Ez csak egy perc lesz – ígérem, erre újra felkúszik az ablak, eltakarva Nolát.

– Melyik Miss Callowayről van szó? – kérdi Lo.

– Daisyről. Most ért véget Párizsban a divathét. – Az én drága kishúgom egyik napról a másikra száznyolcvancentisre nőtt, és az új, karószerű testet tárt karokkal várja a divatvilág. Az anyánk azonnal lecsapott a Daisyben rejlő üzleti lehetőségre. Nem telt bele egy hét Daisy tizennegyedik szülinapja után, és már alá is írta vele a szerződést az IMG modellügynökség.

Lo ujjai görcsösen megrándulnak a csípője mellett.

– A húgod alig tizenöt, és valószínűleg mást se látott ott maga körül, mint azt, ahogy az idősebb modellek szívogatják körülötte a csíkokat a mosdóban.

– Biztosra veszem, hogy kísérővel utazott. – Nem örülök, hogy nem tudok erről további részleteket. De nem csodálom: amióta megkezdtem a tanulmányaimat a Pennsylvaniai Egyetemen, felvettem azt az illetlen szokást, hogy kerülöm a telefonhívásokat és a családi látogatásokat. Mintha az egyetem falai kifejezetten megkönnyítenék, hogy eltépjem a Calloway-klánhoz kötő szálakat. Azt hiszem, ez meg volt írva számomra a csillagokban. Korábban is szerettem feszegetni a kijárási tilalom határait, és olyan kevés időt töltöttem az apám meg az anyám társaságában, amilyen keveset csak lehetett.

– Örülök, hogy nincsenek testvéreim – jegyzi meg Lo.
– Őszintén szólva te épp elég vagy nekem.

Sosem gondoltam úgy, hogy a három lánytestvérem sok volna, de kétségtelen, hogy egy hattagú család figyelemreméltó.

Lo fáradtan megdörzsöli a szemét.

– Na, jól van, most szükségem van egy italra, aztán mennünk kell.

Nagy levegőt veszek, és felteszem a kérdést, amit egészen idáig mindketten kerültünk.

– Kell a színjáték? – Ha Nola a közelünkben van, mindig kétesélyes, hogy szükség van-e erre. Egyfelől ő sosem játszotta el a bizalmunkat. Még akkor sem árulkodott, amikor tizedikben az általa vezetett limuzin hátsó ülését használtuk légyottunk helyszínéül egy felsőbbéves focistával, aki alaposan megdöngetett. Az elválasztó ablak fel volt húzva, ami elvileg eltakart minket Nola szeme elől, de a srác elég hangosan nyögdécselt, én pedig árulkodó módon, keményen, és ritmikusan ütődtem neki újra meg újra a kocsiajtónak. Nola mindent hallott, mindent tudott, de sohasem kottyintotta el otthon.

Ám a veszély bármikor fennáll, hogy úgy dönt, mégis elárul minket. Pénzzel bármikor szóra lehet bírni a lepecsételt ajkakat is, és a mi apáink, szó, mi szó, dúskálnak benne.

Nem kellene foglalkoznom ezzel. Húszéves vagyok. Szabadon lefekhetek bárkivel. Szabadon bulizhatok. Értjük, bármit megtehetek, amit egy egyetemistakorú fiatal felnőtt. De ha nyilvánosságra kerülne a mosócédulám, a mocskos (igazán mocskos) kis titkaim listájával, azzal hatalmas botrányt kavarnék a családom baráti körében. Ennek a fajta publicitásnak egyáltalán nem örülnének apám vállalatánál. Ha az anyám tudomást szerezne a problémámról, minden további nélkül bezsuppolna egy rehabilitációs szanatóriumba, ahol addig nyomnák az agyamba a szöveget, míg meg nem javítanak. De én nem érzem úgy, hogy meg kellene rajtam bármit reparálni. Csak élni akarok, és kielégíteni az étvágyamat. Ami történetesen szexuális jellegű.

A szégyentelenségem miatt kirobbanó botrány emellett azzal a kellemetlen mellékhatással járna, hogy a letéti vagyonom varázsütésre eltűnne. Nem úgy készültem, hogy lemondjak arról a pénzről, amiből kifizethetem az egyetemi tanulmányaimat. Sajnos Lo családja is hasonlóan kompromisszumképtelen.

– Tettetünk – feleli Loren. – Gyere, szerelmem. – Megpaskolja a fenekemet. – Be a kocsiba! – Arcizmom sem rezzen, amikor meghallom Lorentől ezt a szerelmem-et. Gyakran használja. Középiskolások voltunk még, amikor elárultam neki, hogy szerintem ez a legszexibb kedveskedés a világon. És bár a brit srácok igényt tartottak volna rá, végül Lo tartotta meg magának a használat jogát.

Az arcát vizsgálgatom, ahogy szétárad rajta a gonoszkás mosoly.

– Nagyon megviselt a szégyenséta? – kérdezi súgva. – Átsegítselek az Escalade küszöbén is?

– Szükségtelen.

Ezt a ferde vigyort lehetetlen nem viszonozni. Szándékosan egész közel hajol, hogy incselkedjen velem, és a kezét a farzsebembe csúsztatja.

– Ha nem olvasztod ki magad ebből az állapotból, én fogok rád mozdulni. Durván.

A mellkasom behorpad. Ó, te jó ég… Az ajkamba harapok, és elképzelem, milyen lenne az ágyban Loren Hale-lel. Az első alkalom olyan rég volt, hogy szinte nem emlékszem belőle semmire. Megrázom a fejemet. Ne induljunk el ebbe az irányba. A nyitott kocsiajtó felé fordulok. Ám miközben kinyitom az Escalade ajtaját, hogy beüljek, belém vág a felismerés.

– Nola a diákszövetségek épületei közé jött el értem… Halott vagyok. Istenem, atyám. Végem van! – Két kezemmel kétségbeesetten a hajamba túrok, és úgy elkezdek zihálni, mint egy partra vetett bálna. Nincs mentségem arra, hogy itt legyek. Az hozott ide, hogy találni akartam egy hapsit, akivel lefekhetek. És ez pontosan az a tény, amit nem szeretnék tudatni senkivel, mert a szüleink azt hiszik, hogy Lorennel komoly a kapcsolatunk; ez a kapcsolat segített leszoknia a veszedelmes bulikról, és ezáltal válhatott olyan fiatalemberré, akire az apja is büszke lehet.

Ez, hogy egy diákszövetségi buli maradványai közül szedi össze reggel a barátnőjét, enyhe whiskyszagot árasztva, nem az, amit az apja Lo számára megfelelő útnak gondol. Jonathan Hale nem tartja megbocsáthatónak az ilyesmit, még csak elfogadhatónak sem. Ha tudomást szerezne erről a kalandról, nagy valószínűséggel azonnal tébolyult dühvel rontana Lorenre, és megvonna tőle minden anyagi támogatást. Ha nem akarjuk, hogy elpárologjon az életünkból minden luxus, amit a családjaink vagyona biztosít számunkra, úgy kell tennünk, mintha egy pár lennénk. Meg úgy, mintha két tökéletesen funkcionáló, tökéletesen jó állapotban lévő emberi lény lennénk.

És az a nagy helyzet, hogy nem vagyunk azok. Nagyon nem. Reszket a karom.

– Nyugi, Lil! – Lo a vállamra teszi a két kezét kétoldalról, és megállít. – Nyugi. Mondtam Nolának, hogy szülinapi villásreggelin voltál a barátaiddal. Van alibid.

Még mindig úgy érzem, hogy a fejem bármelyik pillanatban elszállhat, de ez a változat mégiscsak jobb, mint az igazság. Figyelj már, Nola, el kell mennünk Lilyért a diákszövetségi kollégiumba, mert megint egyéjszakás kalandba keveredett valami lúzerrel. Nola várakozásteljesen Lorenre néz, mikor robban szét a feje a féltékenységtől. Mire Lo: Ja, hát, igen, csak olyankor vagyok a pasija, amikor a szükség úgy hozza. Átvágtunk mindenkit!

Lo érzékeli a nyugtalanságomat.

– Nem fog rájönni! – Megszorítja a vállamat.

– Biztos vagy benne?

– Biztos! – vágja rá türelmetlenül. Becsusszan a kocsi ülésére, én is követem. Nola sebességbe teszi az Escalade-et.

– Vissza a Drake-be, Miss Calloway? – Miután éveken át kérleltem, hogy hívjon bárhogyan másképp, felőlem akár kiscsajnak is (valami oknál fogva azt hittem, ezzel sikerülhet arra csábítanom, hogy lemondjon a színjátékról, de attól tartok, csupán megbántottam), feladtam a próbálkozást. Esküszöm, szerintem apám külön fizet neki azért, hogy fenntartsa a hivataloskodó hangnemet.

– Igen – felelem, és elindulunk a Drake lakópark felé.

Lo egy kávés termoszt szorongat, és nagyokat kortyol belőle. Biztosra veszem, hogy nemcsak az áldott koffein tölti be a palackot. Felpattintom a Diétás Fizzt, amit a hűtött középkonzolban találtam. A sötét szénsavas ital kissé megnyugtatja háborgó gyomromat.

Lo átkarolja a vállamat, rövid időre hálásan nekidőlök kemény mellkasának.

Nola ránk néz a visszapillantó tükörben.

– Mr. Hale-t nem hívták meg a születésnapra? – Látszik, hogy barátságos akar lenni, mégis, akárhányszor Nola nekiáll kérdezősködni, rám hozza a frászt vele, és azonnal paranoiás leszek.

– Én nem vagyok olyan népszerű, mint Lily – válaszol helyettem Lo. Mindig is jobban hazudott nálam. De annak tudom be, hogy folyton félig-teljesen részeg. Könnyen lehet, hogy belőlem is egy sokkal magabiztosabb, öntudatos Lily válna, ha egész nap bourbont vedelnék.

Nola nevet, pufók hasa minden rezzenésnél a kormányhoz ér.

– Ugyan már, biztosra veszem, hogy maga is ugyanolyan népszerű, mint Miss Calloway.

Bárki azt gondolhatná (és ez szemmel láthatóan Nolára is igaz), hogy Lorennek vannak barátai. Hiszen a vonzerőskálán azon a helyen áll, amely egy rockbanda frontembere – akinek az ember szívesen bekúszna az ágyába – meg egy Burberrynek és Calvin Kleinnek dolgozó modell között helyezkedik el. Zenélni ugyan nem zenélt soha, de egy modellügynökség valóban megkörnyékezte egyszer, egy Burberry-kampány ügyében. Ám hamar visszavonták az ajánlatot, amikor látták, hogy egy majdnem kiürült whiskys palackból szlopálgatja a maradékot. Még a divatiparban is vannak határok.

Igen, úgy kellene lennie, hogy Lorennek sok barátja legyen. Főként nőneműek. És rendszeresen meg is jelenik mellette egy-egy tyúkcsapat. De hamar elpárolognak.

A kocsi végigsuhan egy újabb utcán, közben fejben számolom a perceket. Lo közelebb húzódik hozzám hosszú testével, és ujjai meztelen vállamon táncolnak. Szinte szeretetteljes a mozdulat.

A szemét keresem a tekintetemmel, és égni kezd a tarkóm, amikor mélyen a szemembe néz. Nagyot nyelek, és erőt veszek magamon, hogy ne forduljak el tőle. Végtére is együtt járunk, nem kellene ennyire megrémülnöm a borostyánszínű szempártól. Mintha valami könnyen zavarba ejthető, bizonytalan kiscsaj lennék!

– Charlie ma este szaxofonozik az Eight Ballban – közli Lo. – Meghívott minket is a koncertre.

– De jó! Még nem voltak terveim estére. – Ordas hazugság. A belvárosban nyílt egy új klub, az a neve, The Blue Room. Állítólag szó szerint kék ott minden. Még a piák is. A világ minden kincséért ki nem hagynám a lehetőséget, hogy dugjak egyet valakivel egy csupakék mosdóban. Ahol remélhetőleg még a klotyófedelek is azúrszínűek.

– Akkor lesz egy randid.

Csönd, mégpedig a kínosabb fajtából való csönd sűrűsödik körülöttünk, miután a szavak elhalnak a levegőben. Rendes esetben azonnal tudatnám vele, milyen gyalázatos terveket dédelgetek a Blue Room kék mellékhelyiségével kapcsolatban, hiszen engem tekint a személyi sofőrjének. De az Escalade cenzúrával bélelt belső terében lényegesen nehezebb csak felnőttek fülének szánható beszélgetéseket folytatni.

– Van valami otthon a hűtőben? Farkaséhes vagyok.

– Voltam vásárolni, szereztem egy csomó kaját – feleli Lo. Összehúzott szemmel fürkészem az arcát, megpróbálom kideríteni, hogy csak azért hazudja-e ezt, mert az áldozatos barát látszatát akarja kelteni, vagy tényleg elment a Whole Foodsba. Korog a gyomrom. Az legalább minden jelenlévő számára világos, hogy én nem hazudtam.

Lo álla megfeszül, bosszantja, hogy nem tudom megkülönböztetni az igazságot meg a füllentést. Normál esetben menni szokott, de előfordul, hogy annyira közönyös arccal beszél, hogy elmosódnak a határok.

– Vettem a kedvencedet. Citromos-habcsókos pitét.

Mélyen belül öklendezek.

– Igazán nem kellett volna. – Nem, tényleg nem kellett volna. Ha valamit, hát a citromos-habcsókos pitét igazán utálom. Most már nyilvánvaló: Nolával akarja elhitetni, milyen rendkívüli barát. Kár, hogy én ennyire jól tudom, hogy az egyetlen barátnő, akit Loren Hale a tenyerén hordoz, a bourbonos palack.

A lakóparktól néhány saroknyira megállunk egy közlekedési lámpánál. A számban érzem a szabadság ízét, és Lo vállamat ölelő karja egyre inkább tűnik kényelmetlen súlynak, mint megnyugtató baráti gesztusnak.

– Laza buli volt, Miss Calloway? – kérdi Nola hirtelen. Mi az? Ó… basszus. A tekintete a fiúpólóra tapad, amit a diákotthonban lakó kis szöszi barátom padlójáról szedtem össze. Ki tudja, mi minden okozza a rajta lévő foltokat, és eredeti fehér színe mitől sárgult meg így.

– Öö… csak… csak… – dadogom. Lo teste megfeszül mellettem. Felemeli a termoszát és felhajtja a benne lévő folyadék maradékát. – Sikerült magamra önteni a narancslét. Iszonyú ciki volt! – Vajon ez biztosan hazugság?

Az arcomra ellenállhatatlanul felkúszik a vörösség, és életemben először örömmel üdvözlöm a kiütésszerű foltokat. Nola részvéttel pillant rám. Óvodáskorom óta ismer, pontosabban azóta, hogy az oviban túl félénk voltam hozzá, hogy elmondjam a hűségnyilatkozatot. Ötéves voltam, szégyenlős és bátortalan. Nagyjából így lehetne összefoglalni a létezésem első pár évének sztoriját.

– Biztos nem volt annyira vészes – nyugtat Nola.

A lámpa zöldre vált, Nola ismét az útra összpontosít.

Megérkezünk a Drake elé. A barna téglás toronyház a város szívében szökik az ég felé. A történelmi jelentőségű, harminchárom emeletes épület, amelynek teteje háromszögletű csúcsban végződik, több ezer lakónak ad otthont. Spanyol barokk hatás érződik az építményen, ezért úgy néz ki, mint egy spanyol katedrális meg egy szokványos philadelphiai szálloda szerelemgyereke.

Szeretem annyira, hogy az otthonomnak tudom nevezni.

Nola elköszön, én pedig köszönetet mondok neki, mielőtt kiugrok az Escalade-ből. Alig éri a talpam a járdát, amikor Lo ujjai összekulcsolódnak az enyéimmel. A tarkómat fürkészi. A másik keze, amivel megsimogatja a nyakamat, a póló szélesen lifegő kivágására vándorol. A tenyere rátapad meztelen bordáimra, egyúttal eltakarja a mellemet Philly járókelői elől.

Továbbra is engem figyel. Minden apró rezdülésemet.
A szívem gyorsabb ütemre kapcsol.

– Még mindig minket néz? – suttogom, közben átfut a fejemen, miért látom úgy, mintha Lo fel akarna falni. Ez is része a hazugságnak, emlékeztetem magamat. Nem igaz belőle semmi!

Mégis annak tűnik, valóságnak. Lo keze a bőrömön. Melegség az érzékeny felületen.

Megnyalja az alsó ajkát, és közelebb hajolva suttogja a választ:

– Ebben a pillanatban csak a tiéd vagyok. – A keze bekúszik a felsőm karkivágásán, és megállapodik a meztelen bőrön.

Belém szakad a levegő, és megtorpanok. Szobor vagyok. Sóbálvány.

– És a pasidként – mormolja – el kell mondanom, igazán utálok másokon osztozni rajtad. – Játékosan beleharap a nyakamba. Elutasítóan a karjára ütök, de a becéző mozdulat egyáltalán nem hagy hidegen.

– Lo! – visítom, és tekeregni kezdek a bőrömet finoman csipkedő fogai alatt. Aztán hirtelen összezárja az ajkát, és csókolni, szívogatni kezdi a nyakam tövét, majd elindul felfelé a nyakamon. Remegni kezdenek a végtagjaim, és erősen bele kell kapaszkodnom az övcsatjába. Elmosolyodik a csókolgatás közben, érzékelve, milyen hatással van rám. Az ajka az állkapcsomhoz nyomódik… majd a szám sarkához… és ott megáll. Visszafogom magamat, és nem ölelem át, hogy közelebb húzzam, követelve, fejezze be, amit elkezdett.

Önszorgalomból hatol be a nyelve a számba. Megfeledkezem róla, hogy minden tette színlelés, és egy percig elhiszem, őszintén hiszem, hogy valóban a barátom. A szerelmem. Visszacsókolom, és rekedt nyögés szakad ki belőlem. A hang hallatán felélénkül, még közelebb nyomul, még keményebben, nyersebben csókol. Ez az.

Amikor kinyitom a szememet, látom, hogy az Escalade már nem áll a járda mellett. Nola eltűnt. Nem akarom, hogy vége szakadjon a csóknak, de tudom, hogy muszáj abbahagyni. Én húzódom el először, a kezem duzzadt ajkamhoz rebben.

Lo mellkasa súlyosan zihálva emelkedik-süllyed. Hosszan néz le rám a magasból, és újra közelít hozzám.

– Nola már elment! – közlöm vele. Dühös vagyok a testemre, amiért ilyen fájdalmasan sóvárog. Olyan könnyen Lo köré keríthetném a combomat, és nekitaszíthatnám az épület falának. A szívem beleremeg, annyira izgalmas elképzelni is a jelenetet. Hazudnék, ha azt mondanám, immunis vagyok a borostyánszín szempárra, amilyen barátom, Lo, a funkcionáló alkoholista arcából világít felém. Megnyerő, ragyogó, erőteljes tekintet. Mintha folyton azt kiáltozná felém, dugjunk! Míg élek, kínozni fog.

A mondatomat hallva megfeszül az álla. Lassú mozdulattal lefejti rólam a kezét, és megtörli a száját. Ott marad köztünk a feszültség, és a lelkem mélyén továbbra is ott kiáltozik egy hang: vesd rá magad!, mint egy bengáli tigris. De nem tehetem meg. Hiszen ez az illető nem más, mint Loren Hale. Közös rendszerünk van, amelynek működését nem zavarhatjuk meg.

Hosszúra nyúló csend után mintha valami helyre kattanna a fejében.

– Mondd, hogy nem pippantottál le egy srácot sem.

Ó, atyám.

– Én… öö…

– A francba, Lily! – Az ujjaival törölgeti a nyelvét, aztán színpadiasan felfelé fordítja a termoszt, hátha maradt még benne valami, a szájába csöpögteti, aztán nagyot köp a járdára.

– Elfelejtettem – húzom be nyakamat alázatosan. – Szólnom kellett volna…

– Naná, hogy szólnod kellett volna.

– Nem tudhattam, hogy meg fogsz csókolni! – próbálok védekezni. – De legalább kereshettem volna fogkrémet a fürdőszobában. Vagy egy kis szájvizet.

– Együtt járunk – veti oda elmentében a válla fölött. – Nyilvánvaló, hogy megcsókollak. Amikor csak akarlak. – Zsebre vágja a flaskáját, és a Drake bejárata felé fordítja a tekintetét. – Bent találkozunk. – Megpördül, és hátrafelé kezd lépkedni, továbbra is engem nézve, keserű mosollyal az arcán. – Tudod, a lakásunkban. Ahol együtt lakunk, mint egy rendes pár. – Majd hozzáteszi: – Ne várass soká, szerelmem. – Még kacsint is hozzá. Lényem egyik fele apró cafatokra szakad. A másik fele szimplán összezavarodik.

Megfájdul a fejem, annyira próbálom olvasni Lo valódi szándékait. Pár lépéssel mögötte haladok, és azon tűnődöm, tényleg, vajon mit érezhet igazán. Színlel? Vagy ez őszinte volt?

Végül lerázom a kételyeimet. Három éve hamis kapcsolatban élünk. A közös lakásban már nem egyszer hallhatta a szoba falán át, hogyan élvezek el. Valaki mással. Láttam a saját hányásában aludni. És miközben a szüleink azt hiszik, egyetlen lépésre vagyunk attól, hogy eljegyezzük egymást, mi soha többé nem fekszünk le egymással. Egyszer történt meg, és ennyi elég kell, hogy legyen.

Második fejezet

Szemlét tartok a hűtőszekrény tartalma fölött. A hely legnagyobb részét pezsgős, és többfajta, különleges, drága rumot tartalmazó palackok töltik be. Kihúzom az egyik fiókot, és felfedezek benne egy nyomorúságos kis zacskónyi hámozott sárgarépát. Egy olyan lánynak, aki rendszeresen ezresével égeti a kalóriákat a medencetájéki tánccal, nem kis adag proteinre volna szüksége. Már épp elég gonosz megjegyzést hallottam a kiálló csontjaimra ahhoz, hogy húst akarjak rájuk szerezni. A lányok olyan kegyetlenek tudnak lenni egymással.

– Nem hiszem el, hogy képes voltál azt hazudni, hogy vásároltál kaját – jegyzem meg bosszankodva. Becsapom a hűtő ajtaját, és felülök a pult tetejére. Bármennyire is büszke a Drake a történelmére, a belső tér leginkább modern szállodára hasonlít. A lakást fehérre és ezüstre hangolták, ahogy a konyhaberendezést és a szerelvényeket is. Fehér pult. Fehérre festett falak és mennyezet. Ha nem állnának itt a vörös-szürke kárpittal bevont bútoraink, meg a falra nem aggatunk volna ki Warhol-stílusú képeket, olyan lenne, mintha kórházban laknánk.

– Ha tudtam volna, hogy lesz egy boxkiállásom Tetűládafalván, vittem volna neked is egy bagelt a Lucky’s-tól.

Rámeredek.

– Te ettél ma reggel?

Hogy a fenébe ne ettem volna, mondja a pillantása.

– Burritót reggeliztem. – Megcsippenti az államat. Még így is magasabb nálam, pedig a pulton ülök. – Ne nézz már ilyen mogorván, Lil. Akár maradhattam volna a reggelizőhelyen is, míg te valahogy hazanavigálsz egyedül. Azt akarnád, hogy visszatekerjem az időt?

– Igen, és miközben hagyod, hogy egyedül megoldjam a menekülést a koleszos kanok közül, elmehetnél bevásárolni, ahogy Nolának mondtad.

Két oldalamon megtámaszkodik a pulton. Bennem akad a levegő.

– Meggondoltam magamat. Nem tetszik ez a valóság.
– Azt akarom, hogy közelebb hajoljon, ám ehelyett elhátrál, és palackokat kezd előszedni a fehér szekrényekből. – Nolának úgy kell tudnia, Lil, hogy figyelek rád, és rendesen etetlek. Egy kicsit kiállnak a csontjaid. Minden alkalommal, amikor levegőt veszel, látom a bordáidat. – A fiúk is kegyetlenek tudnak lenni. Lo whiskyt tölt egy szögletes pohárba mellettem.

Csücsörítek, és kinyitom a feje fölötti szekrényajtót. Becsapom, összerezzen, és az italt a kezére önti.

– Jézusom, Lily! – Egy törölgetőruhával felitatja az alkoholtócsát. – Mr. Kappa Phi Delta nem jól végezte a feladatát?

– De. Megfelelően.

– Megfelelően… – ismétli Lo, és megemelkedik a szemöldöke. – Ezt aztán imádják hallani a srácok!

A karom csupasz bőrén vörös foltok ütköznek ki.

– Elpirult a könyököd – jegyzi meg Lo, és az arcán széles mosollyal újratölti a poharát. – Te vagy Violet a Charlie és a csokigyárból, annyi a különbség, hogy te varázscseresznyét ettél.

Felnyögök.

– Ne emlegesd a kaját!

Közelebb hajol, megdermedek. Ó, istenem… Ám ahelyett, hogy átölelne – amit a hirtelen rám törő gyengeség hatására elképzelek, elveszi a dokkolóról a mobilját, és közben óvatlanul végigsimítja a lábamon a meztelen bőrt. Megint képtelen vagyok megmoccanni. Neki arcizma sem rezzen, engem viszont belülről szinte darabokra tép a mohó vágyakozás. Lehet, hogy akkor is ugyanígy éreznék, ha nem Loren Hale lenne itt velem, hanem egy névtelen, vörös hajú, csupa pattanás fickó. Lehetséges.

Ahogy az is, hogy nem.

Kusza fantáziaképek rohamoznak meg: Lo a térdemen hagyja a kezét. Minden további nélkül fölém kerekedik, lehajol, és édes csapdába esem a súlya alatt. A hátam ívbe hajlik, a szekrénynek dőlök…

– Ha elmégy tusolni, rendelek pizzát. – Árad belőled a szex illata, és kezdem elérni a tűrőképességem határait. Nem élvezem, hogy egy tökidegen srác szagát kell belélegeznem.

A gyomrom elszorul, és a fantáziaképek szanaszét robbanva átadják helyüket a valóságnak. Utálom ilyen szemérmetlenül elképzelni magamat és Lorent, mert ha felriadok az ábrándozásból, és ott áll előttem néhány centire, azonnal megrohamoz a kérdés, látja-e rajtam, mi mindenre gondoltam. Vajon látja?

Az arcát vizsgálom, ahogy a whiskyjét iszogatja. Egy hosszú, néma perc után összeszalad a két szemöldöke, és vet rám egy Mi a franc van már? pillantást.

– Elismételjem?

– Mit?

Az égre emeli a tekintetét, aztán megint kortyol egyet a whiskyből. Nem grimaszol, amikor az erős ital végigégeti
a torkát lefelé.

– Te tusolni. Én pizza. Tarzan megesz Jane. – És beleharap a vállamba.

Hátradőlök.

– Úgy érted Tarzan szeretni Jane? – Leugrok a pultról, és már indulok is, hogy lemossam a fiúkollégiumot a bőrömről.

Lo színpadiasan rázza a fejét.

– Ez a Tarzan nem.

– Az alkohol gonosszá tesz – felelem könnyedén.

Egyetértése jeleként felém emeli a poharát. Végigtrappolok a folyosón. Tágas, két hálószobás lakásunk szolgál a külvilág szemében a szerelmi fészkünkként. Három éve teszünk úgy, mintha egy pár lennénk, ami nem volt mindig egyszerű, különösen mivel már a középiskola utolsó évében elkezdtük a színjátékot. Amikor úgy döntöttünk, ugyanarra az egyetemre jelentkeztünk mindketten, a szüleink javasolták, hogy alakítsuk így az életünket. E tekintetben nem túl konzervatívak, de még így is erősen kétlem, hogy egyetértéssel hallgatnák a beszámolót az életmódomról, és a hírt, hogy lényegesen több férfilátogató megfordul az ágyamban, mint amennyi egy fiatal lányéban illendő volna.

Az anyám a legidősebb nővérem esetével indokolta, miért kellene összeköltöznöm a „szerelmemmel”. Poppy szobatársánál, akit nem ő választott ki, állandóan ott nyüzsögtek az idegesítő barátai, még a záróvizsgák idején is, és a csaj hajlamos volt rá, hogy a szennyes ruháit (beleérve a bugyiját is) a nővérem székén tárolja. E lakótárs meggondolatlan viselkedése láttán vélte úgy anyám, hogy jobb, ha a kampuszon kívül keresünk számomra lakást, és ezért lökte be Lorent a hálószobámba.

Nagyrészt bevált a dolog. Emlékszem, hogyan került le a súly a vállamról, amikor végre bezárult az ajtó a családtagjaim mögött. Békén hagynak. Élhetem a saját életemet.

Belépek a tágas fürdőszobába, és táncikálva lerángatom magamról a ruhákat. Amikor végre a gőzölgő, forró vízsugár alatt állok, kiszakad a tüdőmből a levegő. A víz lemossa rólam az éjszaka illatát meg a koszt, de a bűneim megmaradnak.
Az emlékek nem oszlanak el, pedig elszántan igyekszem elhessegetni a ma reggeli képeket. A felébredést. A szexet imádom. Csak azt nem találtam ki még pontosan, hogy utána mi is legyen a helyzet.

Sampont öntök a tenyerembe, és bedörzsölöm vele félhosszú, barna fürtjeimet. Időnként elképzelem a jövőt. Loren Hale az apja vállalatánál dolgozik, amely szerepel a Fortune 500-as listán, az ország ötszáz legértékesebb cége között. Szűk, testre szabott öltönyökben, nyakára feszülő gallérú ingekben jár. Szomorú. Az elképzelt jövőben sosem látom mosolyogni. És fogalmam sem lenne róla, hogyan vigasztaljam meg. Mit szeret Loren Hale? A whiskyt, a bourbont, a rumot. Vajon mit fog csinálni, miután végzett az egyetemen? Semmit sem látok.

Talán nagy szerencse, hogy nem vagyok jósnő.

Ahhoz fogok ragaszkodni, amit tudok. A múlthoz: amikor Jonathan Hale magával hozta Lorent a baráti golfmeccsekre, amelyeket az apámmal játszottak, akit meg én kísértem el. Arról beszélgettek, amiről mindig. Részvényekről, üzleti spekulációról, és ki-ki a saját, védjeggyel ellátott termékei megjelenéséről a különféle kasszasikerekben. Lorennel Star Wars-osat játszottunk a saját golfütőnkkel, és alapos fejmosást kaptunk, amikor vigyázatlanul hadonásztam a fénykardommal, és jó erősen bordán találtam Lorent, a másik a jedi lovagot.

Benne volt a pakliban, hogy ősellenségek leszünk, ahogy az is, hogy barátok. Mindig egymásba botlottunk. Unalmas várószobákban a konferenciatermek mellett. Irodákban. Jótékonysági gálákon. Az általános iskolában. És így tovább. Amiből válhatott volna amolyan ősrégi gyerekkori haverság, végül valami titokzatosabbá és tilalmasabbá alakult át. Lorennel minden titkunkat megosztottuk egymással, és kéttagú klubot hoztunk létre. Együtt térképeztük fel a szuperhősök világát egy apró philadelphiai képregényboltban. Plazma, a hős galaktikus kalandjai és Nathaniel Grey időutazásai mélyen rezonáltak bennünk, és összekötöttek minket. Időnként még maga Küklopsz vagy Emma Frost sem tudná megoldani a gondjainkat, de mégis, itt vannak velünk, és mindig emlékeztetnek az ártatlanabb időkre. Amikor Lo még nem ivott, mint a kefekötő, én meg nem feküdtem le fűvel-fával. Ezek a hősök segítenek, hogy újra látogatást tehessünk azokban a barátságos, zavartalanul tiszta pillanatokban, és én mindig szívesen megteszem.

Úgy érzem, lesikáltam magamról az elmúlt éjszakai kicsapongás nyomait, belecsusszanok egy bolyhos plüssköntösbe. Megkötöm a derekamon, és elindulok a konyha felé.

– Hol a pizza? – kérdezem bánatosan, látva az üres pultot. Gyakorlatilag a legkevésbé sem üres, de annyira érzéketlenné váltam Loren piásüvegeire, hogy akár láthatatlanok is lehetnének, vagy hozzátartozhatnának a konyhbútorhoz.

– Úton van – feleli. – Ne nézz már ilyen bánatos bociszemekkel. Mintha sírni készülnél. – Lo a hűtőnek dől, a tekintetem önkéntelenül is a nadrágja sliccére rebben. Úgy képzelem, az ő tekintete az én köntösöm megkötőjét fürkészi, és inkább nem nézek fel, nehogy tönkretegyem az agyam e képzetét. – Mikor ettél utoljára?

– Fogalmam sincs. – Egysávos a gondolkodásom, és azon a sávon nem élelmiszerszállító kocsik haladnak.

– Ez nyugtalanító, Lil.

– Szoktam enni! – védekezem nyomorultan. A fantáziámban Lo épp most húzza le a vállamról a köntöst. De lehet, hogy inkább én magam dobom le előtte állva. NE! Ne csináld ezt, Lily. Nagy nehezen felemelem a tekintetemet. Loren olyan elmélyülten szemlél, hogy azonnal felforrósodik az arcom.

Kortyol egyet, közben belemosolyog a poharába. Aztán elhúzza a szájától, és megnyalja az ajkát.

– Én gomboljam ki, szerelmem, vagy inkább várjam meg, míg térdre ereszkedsz előttem?

Elszörnyedve leesik az állam. Simán keresztüllátott rajtam. Ennyire átlátszó lennék?

Szabad kezével átlöki a gombot a gomblyukon, aztán lassú mozdulattal elkezdi lehúzni a farmernadrág cipzárját, kivillantva szűk, fekete boxeralsója derékpántját. Figyeli az arcomat, hogyan veszem a levegőt egyre felületesebben, egyre ritmustalanabbul zihálva. Aztán felemeli a kezét, és a pultra támaszkodik

– Mostál fogat? – kérdezi.

– Hagyd már ezt abba! – figyelmeztetem rekedt hangon. – Meg akarsz ölni? – Komolyan az egész testemben légszomjat érzek, nemcsak a tüdőmben.

Az arccsontja élessé válik, az állkapcsa összeszorul. Leteszi az italát, felhúzza cipzárt, és újra begombolja a nadrágot.

Nyelek egyet, és feszült mozdulattal felugrok a szürke bárszékre. Reszkető ujjaimmal végigszántom kócos, nedves hajamat. Hogy ne játszódjon le az iménti pillanat újra meg újra a fejemben, úgy teszek, mintha meg sem történt volna, és visszatérek a korábbi témánkhoz.

– Elég nehéz lenne állandóan tömni az arcomba az ételt, amikor sosincs itthon kaja. – Túlságosan is gyakran eszünk házon kívül.

– Szerintem azzal nincs gondod, hogy állandóan tömd a fejedet – feleli Lo –, csak nem étellel szoktad.

Az ajkamba harapok, és beintek neki. Ha mástól hallanám ugyanezt, sokkal jobban fájna, mint így, Loren szájából.
De tudom, neki is bőven megvan a maga baja. Bárki láthatja, mi az ő problémája, és látva, hogy a tekintetem ide-oda jár a pohara és az arca között, a ferde mosoly az arcára fagy.
Az ajkára tapasztja a pohár peremét, és hátat fordít nekem.

Lorennel nem szoktunk érzésekről beszélgetni. Arról, hogy mit érez, amikor minden este másik fickót hurcolok haza.
És ő sem kérdezi, számomra milyen érzés őt figyelni, amint az önkívületbe issza magát. Elnyomja magában az ítélkezést, és én is visszafogom a saját véleményemet, de a némaság olyan feszültséget von közénk, ami elől nincs menekvés. És néha annyira pattanásig feszül a húr, hogy legszívesebben felsikítanék. De mindig megtartom magamnak ezt is. Visszafogom magamat. Minden megjegyzést elások magamban, amit a függőségeinkre tennék, mert megrepedezhetnek tőle a fennálló rendszer eresztékei. Azé a rendszeré, amely lehetővé teszi, hogy mindketten úgy élhessünk, hogy szabadon azt tesszük, amit akarunk. Én bárkivel lefekhetek. Ő folyamatosan ihat.

A kapucsengő felberreg az ajtó mellett. Meghozták a pizzát?! Felragyogó arccal indulok az előtér felé, és megnyomom a házitelefon gombját.

– Halló!

– Miss Calloway, vendége van. Beengedhetem? – kérdezi odalentről a biztonsági őr.

– Ki az?

– A nővére, Rose.

Magamban felnyögök. Tehát nem a pizza. És most is színlelnünk kell Lorennel – úgy értem, most muszáj lesz, annak ellenére, hogy ő szereti olyankor is eljátszani a szerelmest, amikor senki sem lát minket, csak hogy kötekedjen velem.

– Küldje fel.

Lo menekülő gyalogkakukk üzemmódra kapcsol, cikázni kezd a konyhában, szekrényajtók mögé rejti a piásüvegeket, aktuális italát egy kékre színezett pohárba tölti át. Megnyomom a távirányító gombját, és a tévé lapos képernyője életre kel. Valami akciófilm közepébe csöppenünk. Lo lezuttyan a szürke, kárpitozott kanapéra, felteszi a lábát az üveglapú dohányzóasztalra, és úgy tesz, mintha az elmúlt fél órában a filmbe feledkeztünk volna.

Megpaskolja a combját.

– Gyere ide! – Borostyánszínű szemében pajkos fény villan.

– Nem vagyok normálisan felöltözve! – vágom rá azonnal. És a lábam köze máris túlságosan lüktet ahhoz, hogy megreszkírozzam az ilyen mértékű testi közelséget. A felismerés villámként száguld végig az ereimen.

– Köntös van rajtad – ellenekzik Lo. – És már épp elégszer láttalak anyaszült meztelenül.

– Gyerekkorunkban – helyesbítek.

– A melled úgysem nőtt azóta!

Leesik az állam.

– Ó, te… – Felkapok egy párnát a közelemben lévő székről, és azzal támadok rá. Sikerül kétszer is lesújtanom a szemétládára, mielőtt körém keríti két hosszú karját, és az ölébe húz.

– Lo! – figyelmeztetem. Miután eddig egész nap engem cukkolt, még nehezebb ellenállni neki, mint általában.

Mélyen a szemembe néz. A keze elhalad a térdem felett, majd a köntösöm szélét követve megállapodik a combom belső felén. Meg sem moccan. Bassza meg. Megborzongok, mert úgy érzem, egyszerűen muszáj, hogy folytassa. Meg sem gondolom, mit teszek, a kezem az övére rebben, megfogom, és az ujjait a lüktető hely felé húzom. És aztán magamba. Egész teste megdermed alattam.

Ó, hogy az a… Tökéletesen összezavarodtam, még a lábujjaim is görcsbe rándulnak. A homlokomat megtámasztom Lo széles vállán. Közben satuként markolom a kezét, az engedélyem nélkül semmit sem tehet. És elkezdeném mozgatni az ujjait, ki és be… amikor a bejárat felől kopogás hangzik.

Egész testemben megrándulva térek észhez. Mi a francot csinálok? Képtelen vagyok Lorenre nézni. Kicsusszan a keze, én meg sután lemászom az öléből.

– Lil? – hallom tétova hangját.

– Inkább ne beszéljünk róla, oké? – Én szörnyedtem el
a legjobban.

Rose még hangosabban veri az ajtót.

Elindulok, hogy kinyissam. Mindenemben még több feszültséget érzek közben, mint korábban.

Lo lépéseit hallom a hátam mögött, aztán a mosogatócsapból folyni kezd a víz. Hátranézek a vállam fölött. Lo a kezét szappanozza.

Mekkora idióta vagyok! Lenyomom a bejárati ajtó kilincsét, veszek egy nagy levegőt, és megpróbálom tisztára törölni az agyamat. Rémes koktél ömlött ki benne: Loren Hale meg a szex. Az, hogy vele kell laknom, nagyjából felér azzal, mintha egy narkós orra előtt kokainnal teli tasakokat lengetnének. Néha egyszerűen könnyebb volna, ha megadnám magamat a vágyaimnak, de sokkal jobban tenném, ha a barátságunkat nem változtatnám át baszóhaversággá. Lo sokkal többet jelent nekem, mint bármelyik másik, ágyamba hurcolt krapek.

Feltárul az ajtó, és mintha a színpad függönye mögül tenné: íme, belép Rose nővérem. Két évvel idősebb, öt centivel magasabb, és kétszer olyan csinos, mint én. Táncos léptekkel indul befelé, karhajlatában függő Chanel táskáját súlyos fegyvernek látom. Rose közelségétől a gyerekek és a kisállatok megrettennek, és még meglett férfiak is behúzzák a vállukat, ha jeges, megrovó pillantásával szembesülnek. Nem mellesleg, ha bárki képes felfedezni a tettetést, hát az én vadul elszánt nővérkém az.

Ami engem illet, ebben a pillanatban még Lo szemébe sem merek belenézni, nemhogy úgy tudnék tenni, mintha szerelmes tubicákként élnénk együtt e lakban. Rose-tól hiába is kérdezném, miért toppant be váratlanul, anélkül, hogy legalább telefonon ideszólt volna előtte. Ő így szokta. Úgy érzi, joga van hozzá, hogy bárkinél megjelenjen, csak úgy. Az én lakásomban meg végképp.

– Miért nem vetted fel a telefont? – Igen, a jég már megjelent a hangjában. Fél arcát eltakaró napszemüvegét leveszi, és a feje búbjára biggyeszti.

– Öö… – Nekiállok áttúrni az előtér kerek asztalán álló, kulcsokkal teli kosarat. Előfordul, hogy itt lapul meg a telefonom, miután minden lehetőségen kapva kap, ha elkószálhat személyem mellől. Nyilván az sem segít, hogy nem szoktam táskát hordani magammal – amit Rose szeret újra meg újra a szememre lobbantani. Ám nem sok hasznomra lenne egy olyan kiegészítő, amit bármikor könnyedén ottfelejthetnék egy ismeretlen srác lakásában vagy koleszszobájában. Aztán, ha az illető esetleg jólelkűen szeretné utána visszaszolgáltatni, nem úsznám meg, hogy másodjára is kommunikálnom kelljen vele.

Rosa fújtat.

– Nincs meg? Már megint elhagytad?

Felhagyok a kereséssel. Néhány bankón, biztosítótűkön meg a kocsikulcson kívül semmi sem lapul a kosárban.

– Attól tartok. Bocs!

Rose keselyűtekintete Lorenre villan, aki a kezét törölgeti egy konyharuhában, aztán félredobja.

– És te? Te is elhagytad a telefonodat?

– Nem. Csak nem szeretek veled dumálni.

Uh. Önkéntelenül behúzom a nyakamat. Rose beszívja az orcáit, amikre kétoldalt egy szemvillanás alatt lázrózsák ültek ki. Vészjóslóan kopogó tűsarkakon indul a konyha, benne Lo felé.

Lo ujjai mintha elfehérednének a kék műanyagpoháron, amely a piáját hivatott rejteni.

– Vendégként érkeztem hozzátok – csattogtatja csőrét Rose, a keselyű. – Bánj velem több tisztelettel, Loren!

– A tiszteletet ki kell érdemelni. Első lépésként ide kellene telefonálnod, mielőtt látogatóba indulsz hozzánk, de az is remek volna, ha azzal kezdenéd a beszélgetést, mikor belépsz, hogy Szia, Lo, szia, Lily, hogy s mint?, ahelyett, hogy elkezdenél követelőzni, mint egy anyakirálynő.

Rose vadul felém fordul.

– Meddig hagyod, hogy így beszéljen velem?

Szóra nyitnám a számat, de rám tör a bizonytalanság. Rose és Lo rendszeresen osztják egymást, annyira, hogy az már kívülről is idegesítő, és legtöbbször gőzöm sincs, melyikük pártjára álljak: a nővéremére, aki néha rettentő szemét tud lenni, és addig ontja magából a gonosz szavakat, míg mindenkit meg nem bánt, köztük engem is – vagy Lo mellé, aki a legjobb barátom, és elvileg a szerelmem, az egyetlen ember az életemben, akire mindig számíthatok.

– Ez aztán az érett viselkedés! – szól közbe Lo. – Most Lilyt állítod kényszerű választás elé, mintha kutya lenne, és el kellene döntenie, ki a kedvenc gazdija.

Rose orrlyukai veszedelmesen kitágulnak, de sárgászöld macskaszemeibe mintha enyhe megadás költözne.

– Elnézést! – fordul felém újra, és meglepő módon némi őszinte bocsánatkérést hallok a hangjában. – Csak kezdtem aggódni miattad. Mindnyájan féltünk, Lily. – A Calloway család tagjai nem ismerik az „egyedül” szót jelentését, és nem értik, hogy akarhat bárki privát szférát a családtagjai előtt. Gazdag és a gyerekeiket elhanyagoló szülők helyett az enyémek éppenséggel teljesen be akarnának kebelezni. Kiskorunkban volt ugyan dadusunk, de az anyám az életünk minden pillanatában és minden szeletében jelen akart lenni – időnként nagyon mélyen beleártva magát. Néha bosszantó, milyen hihetetlenül odaadó és gondoskodó. Imádnám a családomat meg ezt a ragaszkodást, ha nem szégyellném, hogy azzal foglalkozom a napjaim (és éjjeleim) során, amivel foglalkozom.

Van, amit jobb titokban tartani.

– Na, hát most már láttál. Jól vagyok! – Nem akarok Lo-ra nézni. Két perccel ezelőtt a világon mindenre hajlandó lettem volna. És időközben mit sem enyhült a mélységes vágyakozásom a megkönnyebbülés iránt, de a hülye elképzelés, hogy tőle szerezzem meg, eltűnt.

Rose elkeskenyedő szemmel, hosszan vizsgálgat. Szorosabbra kötöm magamon a köntösöm övét, és átfut a fejemen, vajon a látvány alapján meg tudja-e ítélni, milyen érzés most a testemben lennem. Arra mérget veszek, hogy Lo pontosan tudja.

Egy hosszú perc után a nővérem visszahúzza a karmait.

– Nem azért jöttem ide, hogy vitázzak. – Helyes… – Csak azért, mert holnap vasárnap, és, mint tudod, Daisy is ott lesz a villásreggelin. A legutóbbi pár alkalommal követelőztél, hogy a vizsgáid miatt kihagyhasd a találkozókat, de el kell mondanom, hogy a testvérünknek nagyon sokat jelentene, ha ezúttal tudnál néhány órát arra szánni, hogy itthon üdvözölhesd.

Üres gyomrom bűntudatosan görcsbe rándul.

– Hát, igen, értem. Viszont szerintem Lo-nak már van valami programja, ha jól emlékszem, szerintem nem tud velem jönni – motyogom, és megkockáztatok egy pillanatást Lo felé. Atyám, legalább őt hadd mentsem meg a kötelezettség elől.

Rose csücsörítve néz Lorenre, felkészül, hogy a nyakába öntse a bosszankodását.

– Mi lehet fontosabb annál, mint elkísérni a barátnődet egy családi összejövetelre?

Bármi, mondja Lo a fejemben. Ennél bármi fontosabb. Látom, hogyan feszül meg az álla: visszafog egy csípős visszavágást. Valószínűleg ott a nyelve hegyén, hogy a családi villásreggeli minden vasárnap megtörténik, akár ott van Daisy, akár nincs.

– Raketballozom egy haverommal – hazudja végül könnyedén. – De lemondhatom, ha ilyen sokat jelent a részvételem Gregnek és Samanthának. – Pontosan tudja, ha Rose is ilyen nagy feneket kerít ennek a villásreggelinek, akkor a szüleim szabályosan felrobbannak, ha nélküle jelenek meg. Észszerűtlen következtetésekre ragadtatják magukat: például arra gondolnak, hogy Lo megcsal, vagy a régi szokásának megfelelően túlságosan keményen belemerül a bulizásba. Ami igaz (talán még a korábbinál is mélyebben), de a legjobb, ha a szüleim nem tudnak erről.

– Rengeteget jelentene nekik – feleli Rose, mint akinek felhatalmazása van rá, hogy mások nevében nyilatkozzon. – Akkor viszlát holnap! – Az ajtó előtt megtorpan egy pillanatra, és visszafordulva szemügyre veszi Lo farmerját és egyszerű fekete pólóját. – És Loren, próbálj normálisan öltözni, rendben?

Azzal kivonul, egyre távolodva kopognak a sarkai a folyosón.

Hosszan kifújom a levegőt, és újrakalibrálom a gondolataimat. Kínoz a vágy, hogy befejezzem, amit Lorennel elkezdtem az imént, de az eszem azonnal megálljt parancsol.

– Lily…

– A szobámban leszek. Ne gyere be! – utasítom Lorent. Tegnap letöltöttem egy videót, az a címe, Dina Demon és a Mester. Úgy terveztem, később nézem meg, de megváltoztattam a terveimet.

– És ha meghozzák a pizzát? – Lo elállja az utamat a folyosó felé.

– Nem tart soká! – Megpróbálok eliszkolni közte és a fal közt, de megtámaszkodik a karjával.

Látva, hogyan feszül meg a bicepsze a mozdulattól, hátrálni kezdek. Nem igaz, nem igaz, nem igaz!

– Be vagy gerjedve – állapítja meg, és szemét nem veszi le rólam.

– És ha nem cukkolsz az imént, nem így volna – helyesbítek. Egyre jobban kétségbe esem. – Ha nem teszek valamit ellene, az egész délutánt azzal tölthetem, hogy Philly utcáit róva próbálok levadászni valami krapekot, akinek épp jólesne egy könnyed kis délutáni dugás. Kösz szépen.

Lo grimaszol, és leejti a karját az oldala mellé.

– Én meg csapdába estem, és muszáj elmennem a holnapi kajálásra, szóval szerintem egy-egy! – Oldalra fordulva elenged.

– Ne gyere be a szobámba! – figyelmeztetem még egyszer, egyre jobban kiguvadó szemmel. Saját magamtól félek legjobban: mit művelek, ha mégis megteszi.

– Sosem szoktam bemenni – mutat rá könnyedén. Azzal elindul a konyha felé. Kurtán felém int, és felhörpinti a whiskyje maradékát.

Egy második tusolás meg az öngyógyító rituálé után, amelyben fontos szerepet kapott néhány pornósztár meg egy komoly vibrátor, rendes ruházatot öltök: farmert meg egy vörösesbarna, V-nyakú felsőt.

Lo a nappaliban ül, és pizzát eszik, miközben a tévécsatornákon szörföl. A combján újabb pohár whiskyt egyensúlyoz.

– Sajnálom – vetem oda neki.

A szeme kurtán rám villan, aztán újra a nagy képernyő felé fordul.

– Mit?

Hogy a puncimba dugtam az ujjadat.

– Hogy el kell jönnöd a családi kajálásra. – Bizonytalanul leülök a kanapéval szemben álló piros pamlagra.

A szokásos tekintetével vesz szemügyre: felméri, milyen állapotban vagyok épp. Aztán lenyeli a falat pizzát.

– Igazából nem bánom túlzottan. – Megtörli a kezét egy szalvétában, és felemeli a poharat a combjáról. – Inkább a te apáddal találkozzak, mint az enyémmel.

Bólintok. Szentigaz.

– Akkor… minden rendben?

– Te rendben vagy? – emeli felém a szemöldökét.

Hümmögök, és elveszek egy pizzaszeletet a dobozból, hogy kerüljem a további szemkontaktust. Aztán visszakuporodok a székem biztonságába. Megfelelő fizikai távolság: pipa.

– Ez egy gyenge igennek veszem, tekintve, hogy nem vagy hajlandó a szemembe nézni.

– Nem miattad, hanem miattam – mondom neki teli szájjal, és lenyalom az ujjamról a paradicsomszószt.

– Ez megint olyasmi, amit minden srác imád hallani.
– Magamon érzem a tekintetét. – Pedig most aztán még csak nem is utaltam olyasmire, hogy izgatnál.

– Bele se kezdj! – figyelmeztetem az ujjamat felemelve.
– Mert különben, esküszöm…

– Jól van, jól van – sóhajt. – Ma este a Blue Roomba készülsz, jól sejtem?

Döbbenten tántorodom hátra.

– Ezt meg honnan tudtad?

Rám néz a legkomolyabb tekintetével.

– Ritkán mégy el ugyanabba a klubba három-négynél többször. Volt, hogy arra gondoltam, át kell majd költöznünk másik városba, ha elfogynak itt a helyek, ahol… – Egy ideig keresgéli a megfelelő szót, aztán amellett dönt: – megbaszathatod magadat – fejezi be kesernyés mosollyal.

– Rohadt vicces! – Levadászok egy pepperónidarabot a sajtról. – Szükséged van egy józan sofőrre ma este? Elvihetlek bárhová, mielőtt a klubba megyek. – Nekem nem okoz lelki törést, ha lemondok a sörről meg a töményről.

– Nem kell. Én is veled megyek.

Igyekszem elrejteni a meglepetésemet. Lo csak a legritkább esetben kockáztatja meg, hogy velem jöjjön valahová, és túlságosan szeszélyesen választja meg az alkalmakat ahhoz, hogy képes lennék látni, mi mögötte a logika.

– Komolyan el akarsz jönni a Blue Roomba? Tudod, ugye, hogy az egy táncos-zenés klub, nem valami füstös kocsma?

Újabb jelentőségteljes pillantást vet rám.

– Pontosan tudom, Lil. – Egy ideig a jégkockákat forgatja az italában, és az örvénylő folyadékba bámul. – Egyébként azért, mert így nem maradunk túl sokáig, és nem hagyjuk ki a holnapi remek eseményt.

Van benne valami.

– Nem fogod bánni, ha én… – Még a gondolatot sem vagyok képes befejezni, nemhogy a mondatot.

– Ha otthagysz a pultnál, miközben téged megdönget valami random srác a klotyóban? – teszi meg helyettem Lo, és a két lábát hirtelen mozdulattal felemeli a kávézóasztalra,
a pizzásdoboz mellé.

Szólásra nyitom a számat, de mire kimondanám, elfelejtem.

– Nem, Lil – folytatja monológját Lo. – Nem állok a vágyaid útjába.

Időnként elgondolkodom rajta, vajon ő mire vágyik. Még az is lehet, hogy rám? Ahogy az is ugyanolyan eséllyel előfordulhat, hogy továbbra is csak színlel.

Harmadik fejezet

Máig emlékszem a pillanatra, amikor rájöttem, hogy más vagyok, mint a többi gyerek. Ennek semmi köze nem volt a fiúkhoz, sem a szexuális fantáziákhoz. Ám annál inkább
a családomhoz. Hatodik osztályos voltam, angol órán a hátsó sorban ültem, és mindig szendén a helyére rángattam rakott szoknyámat, amit kötelező volt hordanunk az általános iskolában. Amikor a tanár egy óra végén elhagyta a termet, néhány fiú odahúzta a padját az enyémhez, és még mielőtt rájöhettem volna, mi az oka ennek a közeledésnek, felpattintottak néhány italos fémdobozt. Diétás Fizz. Fizz Mojito. Narancsos Fizz. Egyszerű Fizz, minden további nélkül.

Nagyokat kortyoltak belőle, aztán a kiürült dobozokat a padomra dobálták. Egész kupac keletkezett. Az utolsó fiú kibontott egy Cseresznyés Fizzt, és kajánul vigyorogva a kezembe nyomta a dobozt.

– Tessék! Ki vagy lyukasztva!

Az összes fiú elszaladt, én pedig ugyanolyan színűre váltam, mint a kezemben tartott ital, amiből egy kerek, vörös folt löttyent a füzetemre.

Visszatekintve, akár meg is köszönhettem volna nekik, hogy megvették azt a sok Fizzle terméket. Minden itallal, amit az italautomatából megvásárolt valaki, végső soron az én zsebemet tömték pénzzel. Nagy valószínűséggel olajmágnások gyerekei voltak, ami lényegesen kevésbé hangzik izgalmasan, mint az, hogy az apjuk alapította volna a céget, amelynek előző évben nagyobb forgalma volt, mint a Pepsinek. De túlságosan félénk voltam hozzá, és abban a pillanatban túlságosan rémült is, hogy bármit ki tudtam volna nyögni. Csak lejjebb süllyedtem a székemen, és azt kívántam, bárcsak láthatatlanná változhatnék.

Lo valamennyire át tudja érezni a helyzetet. Ő nem szembesül az éttermekben és az óriásplakátokon a családi vállalattal, de nincs anya, sőt várandós nő, aki ne hallott volna a Hale Co. termékeiről. Babapúder, babaolaj, pelenka, hogy csak párat említsek: nincs termék, amire egy kisbabának szüksége van, és ne szerepelne a Hale termékpalettáján. Ami azt jelenti, hogy miközben a Fizzle italok bárhol szembe jöhetnek az emberrel, a Calloway név legalább nincs ráírva a címkéjükre.

Csak a saját ismeretségi körünkben, a tágabb családban és az üzleti partnereink között kell nagy gonddal őriznünk a jó hírnevünket. De amúgy, mindenhol másutt, csupán elkényeztetett, gazdag kölykök vagyunk.

Lorent a suliban állandóan cukkolták a fiúk, és rendszerint kisbabának csúfolták – amit a legkevésbé sem szántak kedveskedésnek. Előfordult olyan esett is, hogy a szekrényét teleöntötték a Hale Co. által gyártott, kiütés elleni hintőporral, rá a benne tárolt ruháira. Lo könnyű célpont volt. Nem mintha sovány, alacsony és félénk lett volna, mint én. Ó, nem. Erős, szikár, hatékony izomzata volt, futásban még az iskolai focicsapat tagjaival is felvette a versenyt. Egyiküket egyszer végigkergette a folyosón, és elkapta, miután kiderült, hogy ő karistolta össze Lo új Mustangját a kulcsával.

De Lorennek végig csak egyetlen barátja volt. És így, hogy nem vette körül fiúbanda, az összes srác automatikusan ellenségének tekintette. Számkivetettnek, akit folyton piszkálni kell.

Visszatekintve sok-sok tettemet bánom már. A középsulis éveimet rossz döntések, és ostoba elhatározások tömkelege jellemzi. És ezek közül csak egy az, hogy lefeküdtem az egyik sráccal, aki állandóan terrorizálta Lorent. Miközben megtörtént a dolog, semmi kifogásom nem volt ellene, de utólag nem is szégyellhettem volna jobban. Azóta is így van, a szégyent úgy viselem magamon, mint egy hurkásra gyógyult sebhelyet.

A főiskolán minden jobbra fordult. A kis létszámú, belterjes magániskola után végre nem kell azon aggódnom, hogy valaki megtalálja a kapcsolatot köztem meg a szüleim között, és pletykálkodás indul. A szabadságban sokkal több lehetőségem nyílik: második otthonommá váltak a klubok, házibulik, bárok.

Ma este a Blue Room mennyezetét bámulom, ahonnan sok száz apró körte világít lefelé. Mély sötétkék textillel fátyolozták el őket, hogy az összhatás még jobban hasonlítson az éjszakai égre. A tágas klubban, nevéhez híven, minden berendezési tárgy a kék különféle árnyalataiba öltözött.
A táncparkett körül türkiz fények villóznak, az emeletet éjkék bársonnyal bevont kanapékkal, és sötétkék bőrfotelekkel bútorozták be.

Fekete rövidnadrágom izzadt combomra tapad, és érzem, hogy ezüstszínű, mélyen kivágott vállpántos topom kevéske anyaga hogyan cuppan rá hátul a derekamra – ez az eredmény, miután két test zsúfolódott be egy vécéfülkébe. Kék ülőke? Az is megvolt. Azt hittem, a szex után csak úgy szárnyalok végre, de az iménti mozgás alig hatott csökkentőleg a vágyaimra. Csak az izzadságmirigyeimre, amitől most undorítónak érzem magamat.

Megpillantom Lorent a pultnál. Megfeszülő állal figyeli, hogyan cikázik a pultos odaát egyik helyről a másikra, hogy a hosszú sorokban ácsorgó vendégeket kiszolgálja. Lo még a szokottnál is nyűgösebbnek látszik, és már látom is, hogy egy szőkeség ül a balján lévő bárszéken, testre feszülő piros ruhában, és hosszú, formás lábát Lorenéhez préseli, aki úgy tesz, mintha fel sem tűnne neki a közeledés, megkeményedett tekintetét a túlsó falra szerelt polcokon álló italospalackokra szegezi.

– Hajrá, Lo – bátorítom fejben, hátha használ.

Egy fickó csusszan mögém, és táncolni kezd velem, hátulról átfogva a derekamat. Tudomást sem veszek róla, de egy ideig lefoglalja magát azzal, hogy két kezével a csípőmet mozgatja, miközben a medencéje újra meg újra hozzám dörzsölődik hátulról.

A Lo mellett ülő csaj az ajkába harap, és magát kelletve a hajába túr. Közelebb hajol Lorenhez, és mond neki valamit. Bárcsak hallanám, mi az.

De nem feltétlenül szükséges. Lo szemöldöke összegubancolódik, és már világos is, miről folyik a társalgás. A lány arca eltorzul, süt róla a megvetés. Vasvillaszemekkel visszavág, majd két ujja közé fogva a pohara szárát, lecsusszan a bárszékről, és áfonyás martinijével együtt távozik.

Káromkodva lehántom magamról táncpartnerem karjait. Sietve a bárpulthoz lépek, és elfoglalom a szőkeség iménti helyét.

– Mi volt ez? – kérdezem.

– Elhúzhatsz. Nekem dolgom van, neked meg bőven jut még itt pasitest.