Eva Leigh

Bujaságom története

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amy Silber, 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: The Good Girl’s Guide to Rakes

(HarperCollins Publishers LLC, New York, U.S.A )

Magyarra fordította: Bicskei Hajnalka

Nyomtatásban megjelent: 2024

Átdolgozott kiadás

- Borítókép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került
felhasználásra.

ISBN 978-963-540-794-1

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

London, Anglia. 1818

Még meg sem tartották az esküvőt, de a házasság máris katasztrófa volt.

Kieran Ransome és családja a Szent György-templom oszlopcsarnoka alatt álltak, mielőtt beléptek volna az előcsarnokba, és amikor édesanyja röviden felemelte húga fátylát, hogy félresöpörjön egy kósza hajtincset, Kieran megpillantotta Willa arcát. A lány arca hamuszínű volt, ajkai keskeny, feszes résnyire húzódtak. A grófnő cseverészett, és Willa ruhájával babrált, Kieran húga mégis alig szólalt meg.

Előző este a próbavacsorát élvezte a család, és Willa akkor is szinte néma volt. Két és fél pohár bort ivott a szokásos egy helyett, és inkább csak piszkálta az ételt, semmint a szokásos erőteljes étvágyát mutatta volna. A vőlegény a székébe süppedt, morogva válaszolt minden kérdésre, és visszautasította Kieran azon ajánlatát, hogy vacsora után igyanak valamit a kedvenc vendéglőjükben.

Valami határozottan nem stimmelt.

– Valami határozottan nem stimmel – súgta a fülébe Kieran bátyja, Finn.

Kieran az apjuk, Wingrave earlje felé pillantott, aki a közelben állt, és épp Simonnal, a legidősebb fiával beszélgetett. Alice, Simon felesége a férje közelében lézengett. Az earl és a grófnő tudomást sem vett a másikról, ami nem is volt meglepő, ám mégis elképesztette Kierant, hogy senki sem vette észre, amint a menyasszonyból hangtalan sikolyként árad az aggodalom.

Willa rendszerint mindenbe belevetette magát – legyen szó akár helyszínekről, eszmecserékről, véleménynyilvánításokról –, de ma reggel a földbe gyökerezett a lába.

– Gondolod, hogy vissza akar lépni? – kérdezte halkan Kieran.

– Nehéz lenne érte hibáztatni – felelte Finn. – Dom az utóbbi hetekben igazi seggfej volt. A pokolba is, ahogy mostanában viselkedik, én nem mennék hozzá.

– Faképnél hagyná Domot?

Finn fújt egyet, és bűnbánó kifejezés vonult át az arcán.

– Én nem vennék rá mérget, öcsém. Emlékszel, mennyire ragaszkodott hozzá, hogy megegyen egy marék homokot, amikor megmondtuk neki, hogy ne tegye?

– Akkor még csak ötéves volt.

– Ha valami, hát a makacssága csak tovább nőtt az elmúlt évek során.

Ezzel Kieran nem tudott vitába szállni. Eleinte úgy hitte, hogy Willa és Dominic Kilburn tökéletes párt alkotnak. Nem létezett náluk két makacsabb teremtés, akiknek vitáit becsapott ajtók és törött porcelánok kísérték. De Kieran látta azt is, hogy Willa és Dom milyen áhítattal néztek egymásra, hogy kezüket mindig egymásba fonták, mintha nem bírnának ki egy pillanatot sem érintkezés nélkül. Bizonyára boldog, bár viharos egységet alkotnának.

Többé már nem volt ebben olyan biztos.

Azt viszont biztosan tudta, hogy a templomok kifejezetten kellemetlenül hatnak rá. Ezek ugyanis a mértékletesség, az ünnepélyesség és a csendes elmélkedés fizikai megnyilvánulásai – mind olyan állapotok, amelyeket ő igyekezett gondosan kerülni. Pusztán attól, hogy a Szent György-templom előtt állt, nyugtalan energia járta át a végtagjait, és minden erejével azon volt, hogy ne ugorjon fel egy épp arra járó kocsi hátuljára, és ne induljon el egy kocsma vagy a színház felé, vagy bárhová, amit nem hatott át a merev komolyság, mint ezt az imaházat.

Isten a tudója, hogy soha nem állt szándékában vőlegényként megjelenni egy ilyen helyen.

– Krisztusom – motyogta Finn-nek –, évek óta nem voltam kint ebben a napszakban.

– Tompkins tartozik nekem öt fonttal – válaszolta a bátyja. – Azt mondta, nem fogsz ideérni, pláne nem józanul. De én tudtam, hogy eljössz, már csak azért is, hogy degeszre tömd magad az esküvői reggelin.

– Köszönöm, hogy hittél bennem – mondta Kieran szárazon. Családjának pedig hangosabban azt mondta: – Mint vőfély, megyek, megnézem Domot. Korai gratulációmat szeretném átadni, amiért egyesíti átkozott vérvonalát a miénkkel.

– Az összes nap közül legalább ezen az egyen – mondta az apja szórakozottan –, kímélj meg minket a színpadias kijelentéseidtől.

Anyja a szemét forgatta, bár nehéz lett volna megmondani, hogy a fia vagy a férje bosszantotta-e jobban.

Miután ironikusan tisztelgett az earlnek, Kieran kitárta a templom ajtaját. Felvonta a szemöldökét, amikor Finn mellé lépett.

– Fogadást kötöttem magammal, hogy amint beteszed a lábad a templomba, holtan esel össze – magyarázta Finn derűsen.

– Akkor két elszenesedett folt lesz a padlón. A tiéd az enyém mellett.

Amint kinyíltak az ajtók, Finn egy illetlen kézmozdulatot tett Kieran felé, amitől a közeli padokban ülő vendégek felhördültek. Kieran összevigyorgott a bátyjával.

– Egy újabb része a Ransome testvérek mítoszának – motyogta Finn, miközben végigsétáltak a folyosón a karzat felé. Legalábbis Kieran úgy vélte, hogy karzatnak hívják, de nem lehetett biztos benne, mivel nem figyelt oda túlságosan, amikor hittanra oktatták.

London elitjének színe-java összegyűlt a Szent György-templomban, az ország legtekintélyesebb és legelismertebb családjaiból. A templom vőlegény felőli oldalát az ipar és a kereskedelem titánjai töltötték meg, hiszen Dom rokonsága ehhez a világhoz tartozott, és elegáns öltözékük könnyedén vetekedett az arisztokrácia viseletével. Mégis, mind a nemesek, mind az újgazdagok nyugtalanul bámulták Kierant és Finnt, ahogy az oltárhoz sétáltak. Talán ők is, mint sokan a városban, olvastak a Ransome fivérek botrányos bravúrjairól. Az emberek szívesen hallanak valaki más helytelen viselkedéséről, már csak azért is, hogy egy kicsit jobbnak érezzék saját papírvékony életüket és szivacsos erkölcsüket.

Kieran csibészes mosolyt villantott a vendégek felé, és gyönyörködött abban, ahogy a hölgyek keze a torkukra simult, az urak pedig kidüllesztették a mellkasukat. Mit számított neki az ő felindultságuk?

Egy különösen elragadó nő felkeltette érdeklődését a menyasszony oldaláról, ujjai végigtáncoltak a vállkendője csipkéin, ajkai pedig kíváncsi mosolyra görbültek. Kieran rákacsintott, mire a nő megrebegtette szempilláit.

– A pokolba is! – Finn szárazan kuncogott. – Csak te próbálkoznál egy átkozott templomban randevút szervezni.

– Csatlakozom az imaházak meggyalázásának hosszú és nagy múltú hagyományához. De találtam valakit, aki még inkább elragadó. Vess egy pillantást arra a nyakra a második sorban, a vőlegény oldalán.

Rendkívül magával ragadó nyak volt. Édesen ívelt, csupán egy leheletnyi lágy, gesztenyebarna árnyalattal ott, ahol a hajvonal kezdődött. Kieran szájában összefutott a nyál, amint elképzelte, hogy finoman beleharap ebbe a nyakba, és hallja a hölgy meglepett, izgatott, örömtől elragadtatott zihálását.

Egyes férfiak a melleket kedvelik, mások a hátsókért vagy a lábakért rajonganak. De Kieran versszakot versszakra tudna halmozni a női nyak vonzerejéről.

A szóban forgó hölgy a mellette ülőhöz fordult, megmutatva a profilját.

Fenébe – Kieran ismerte őt.

Hangosan káromkodott, és ezzel még több rosszalló pillantást váltott ki a közeli vendégekből.

Finn ismét felnevetett.

– A legjobb barátunk húgát gondolatban elcsábítani. Új mélypontot értünk el.

– Ne mondd el Domnak – motyogta Kieran.

Bár Dom is elkísérte őt és Finnt éjszakai mulatozásaikra, Kieran volt az, aki igazán részt vett a Londonban ismert huncutságok összes fajtájában. Minden harsánysága ellenére Dom inkább a háttérben maradt, fogadásokat kötött, dalokat zengett, de kerülte a női társaságot. Hajlamos volt rá, hogy spontán verekedésbe keveredjen.

Mivel Dom pontosan tudta, hogy Kieran miféle csirkefogó gazember, soha nem tűrte volna, hogy elcsábítsa a húgát.

Mintha megérezte volna Kieran kéjes tekintetét, Celeste Kilburn hátrafordult a helyén, és tekintete találkozott a férfiéval. Szemei kissé tágra nyíltak, majd tétova mosollyal üdvözölte őt.

Kieran mindent megtett, hogy úgy viszonozza a mosolyt, mintha pár pillanattal ezelőtt nem vetkőztette volna le és csábította volna el őt gondolatban. Semleges, már-már testvéri mosoly volt. Néhány évvel ezelőtt Celeste feltűnő nőként tért vissza a leányiskolából, nem volt többé kislány. Eladósorba kerülésétől kezdve egészen mostanáig az illendőség mintaképe volt, viselkedésében feddhetetlen.

Mindig ügyelt arra, hogy Celeste messzire elkerülje. Ez maradt az egyetlen dolog Kieran egész életében, amit bölcsnek vagy biztonságosnak lehetett tekinteni.

Celeste a fejével a templom elülső része felé biccentett, Kieran pedig követte az irányt, arra számítva, hogy a nő bátyját látja majd az oltár előtt állni. Rendszerint ott szoktak állni a vőlegények, legalábbis azt hitte csekély tapasztalatai alapján, mivel még soha nem hívták meg esküvőre – vagy más olyan helyre, ahol tisztességes társaság gyűlt össze. Ma volt az első alkalom, hogy vőfélyként szerepelt, mivel Simon korábban egy oxfordi barátját kérte fel kísérőjének, így keveset tudott az ezzel kapcsolatos kötelességekről.

Ahelyett azonban, hogy Domot pillantotta volna meg, amint idegesen, ám buzgón ácsorog esküvői díszében, várva menyasszonyának megjelenését, Kieran csak a talárba öltözött vikáriust látta. A tiszteletes némileg bizonytalannak tűnt, tekintete el-elkalandozott, hátrafelé tekingetett, mielőtt visszafordult volna a tömeghez, és rámosolygott az egybegyűltekre.

Ez a megnyugtatásnak szánt mosoly elgondolkodtatta Kierant. Vajon miért próbált a tiszteletes mindenkit megnyugtatni?

Kieran óvatosan, Finn-nel az oldalán a lelkészhez lépett. Már-már azt várta, hogy az öregember szent igazságosságtól ragyog, vagy talán tömjénillata van, de a fickó csak egy átlagos ember volt, aki a reggeli borotválkozás során kihagyott egy apró szakállfoltot a füle alatt, és talárjának keményítőszaga keveredett a mindennapi verejtékkel.

– Valami baj van, tiszteletes úr? – kérdezte Finn.

– Úgy tűnik, hiányzik egy vőlegény – tette hozzá Kieran.

– Egyáltalán nincs semmi baj – mondta a pap szívélyesen. Majd olyan halkan, hogy csak Kieran és Finn hallhassa, hozzátette – Önök ketten… uraim… közeli ismerősei Mr. Kilburnnek?

– Ha közeli alatt azt érti – felelte Kieran –, hogy láttam-e, amint részegen kihívott verekedni három matrózt, és nyert, akkor a válaszom igen.

A pap dadogni kezdett, majd homárvörösre váltott, miközben Finn fuldoklott a nevetéstől.

– Ráadásul a kísérője is vagyok – tette hozzá Kieran.

Miután összeszedte magát annyira, hogy beszélni tudjon, a tiszteletes suttogva így szólt:

– A vőlegény rosszul van. Beültettem a sekrestyébe, hogy szedje össze magát, de amikor felajánlottam, hogy behívom egy családtagját segítségül, hevesen visszautasította. Legalábbis feltételezem, azzal, hogy a fejemhez vágta a lábzsámolyt, visszautasította az ajánlatomat.

Noha a szent emberek kis bútordarabokkal való megdobálása tényleg Domra vallott, az esküvője napján ilyet tenni aggodalomra adott okot.

– Talán Mr. Kilburn jobban reagálna a vőfélyére – folytatta a pap.

– Vezessen minket hozzá – mondta Kieran.

Finn-nel egy kis ajtón keresztül követték a tiszteletest a karzat mentén, majd egy keskeny folyosóra tértek, mielőtt egy újabb ajtóhoz értek volna. Odabentről robaj és káromkodás hallatszott, és egy olyan hang, mintha valaki a testével próbálna valami súlyos tárgynak nekicsapódni.

A lelkész nyugtalan pillantást vetett Kieranre és Finnre, valószínűleg amiatt aggódott, hogy a sekrestyéje – bármi is legyen az – éppen a pusztulás szélén áll. Óvatosan bekopogott az ajtón.

– Mr. Kilburn – mondta tétován. – Hodgson tiszteletes úr vagyok, és…

– Tűnés innen! – kiabálta Dom belülről. – Nem kérek a prédikációiból, és a bora is moslék!

Hodgson tiszteletes elvörösödött.

– Bízza csak rám! – Azzal Kieran a lelkész vállára tette a kezét, és eltolta a férfit az ajtótól. Ököllel a fára csapott, és azt harsogta:

– Dom! Mi vagyunk, Kieran és Finn. Ne viselkedj bunkó baromként, és nyisd már ki azt a rohadt ajtót!

Hosszú szünet következett, majd barátjuk neheztelően azt morogta: „Gyertek be!”

– Legjobb lesz, ha a gyülekezettel várakozik, tiszteletes úr – mondta Finn.

A férfi hálásan biccentett Finn felé, mielőtt elsietett, hogy saját templomában keressen menedéket. Miután a lelkész eltűnt, Kieran benyitott az ajtón – lassan, nehogy Dom keze ügyébe kerüljön némi templomi ezüst, és megpróbálja Kieran vagy Finn fejéhez vágni.

Kieran óvatosan belépett a sekrestyébe, majd halkan füttyentett.

– Én meg azt hittem, az volt a nagy kár, amit az Ikerfattyak Csapszékében okoztál.

– Jézusom, Dom – tette hozzá Finn –, szétrúgtad ezt a könyves szekrényt?

Nem érkezett válasz, csak egy halk, állatias nyögés, amely a terem egyik sarkában guggoló férfitól származott. A férfi bizonyára Dom lehetett, mivel kevés ennyire széles vállú ember viselt ilyen remekbe szabott kabátot egyenesen a Bond Streetről. Azok a vállak Dom londoni kikötői munkás éveinek örökségét képezték.

– A rohadt életbe! – morogta Dom anélkül, hogy felállt volna. – Micsoda istenverte katasztrófa!

Ebből is látszott, mennyire zaklatott lehetett Dom, mivel visszatért ahhoz a durva Cockney akcentushoz, amit a családja igyekezett kitörölni a beszédéből. Kilburnéknek többnyire sikerült eltüntetniük szerény származásuk nyomait, ám amikor Dom mélyen a pohár fenekére nézett vagy különösen feldúlt volt, visszatért ahhoz a kiejtéshez, amelyet élete első tizennyolc évében használt.

– Nem fogsz megdorgálni, amiért egy templomban káromkodom? – vetette oda a válla fölött.

– Ha vezeklésre vágysz, akkor rossz fivéreket hívtál be a sekrestyébe – mondta Kieran kuncogva.

Óvatosan közeledett a barátjához, ahogyan az ember egy megvadult bikához közelítene. A kérdés csak az volt, vajon Kierannek is le kell-e lőnie Domot, hogy megszabadítsa a szenvedéseitől.

– Azért elég jó munkát végeztél a templom lerendezésében, úgyhogy elismerésem.

– Ugyan nem rendelkezem egy rendőrtiszt megfigyelőképességével – mondta Finn lassan, miközben felszedett néhány darabot egy összetört asztalból –, de úgy tűnik, kissé izgatott vagy.

Dom ismét állatias hangot adott ki.

Óvatosan, mintha valóban egy megvadult állattal állna szemben, Kieran Dom vállára tette a kezét, amit Dom azonnal lerázott magáról.

– Ne légy kedves hozzám – vicsorgott. – Rohadtul ne merj kedves lenni hozzám! Nem érdemlem meg, az istenit!

Kieran értetlenül és aggódva nézett a fivérére. Tekintve, hogy Finn azzal szerzett és vesztett vagyonokat a játékasztalnál, hogy az érzelmeit olvashatatlan álarc mögé rejtette, azzal, hogy nem vesződött aggodalmának palástolásával, még inkább fokozta Kieran saját nyugtalanságát.

Kieran mély lélegzetet vett, próbálta beszippantani a szeszes italok illatát, amelyek bizonyára a barátja felől szálltak felé. Amennyiben Dom részeg volt, az magyarázatot adhatott volna a viselkedésére, hiszen ha elég erősen berúgott, hajlamos volt még harciasabbá válni. Rejtélyes módon sem whisky-, sem ginszag nem érződött rajta.

Ugyanakkor egy csipetnyi alkohol talán segítene lecsillapítani azt, ami az esküvő előtti pánik nyilvánvaló esete lehetett. Kieran a kabátja belső zsebébe nyúlva előhúzott egy vékony flaskát, és megérintette vele Dom hátát.

– Jobb orvosság, mint az érvágás.

Dom reszkető kezébe vette a flaskát, gyorsan lehajtott egy kortyot, majd visszaadta Kierannek, aki maga is ivott belőle egyet, mielőtt Finn felé nyújtotta.

– Ne az egészet, te kurafi! – motyogta Kieran, miközben a fivére hátrahajtotta a fejét, hogy a flaska fenekére nézzen.

– Hogy mered édesanyánkat szajhának nevezni? – kérdezte Finn, és az immár üres flaskát Kieran felé hajította, aki elkapta az edényt, mielőtt a mellkasának csapódott volna.

A polcon álló óra elütötte a háromnegyedet. Tekintettel arra, hogy az esküvőnek tizenöt perc múlva el kellett volna kezdődnie, az, hogy a vőlegény a megrongált sekrestyében kuporgott, és továbbra is összefüggéstelen hangokat adott ki, nem sok jót ígért. Némi ösztökélésre volt szükség.

– Látnod kellene Willát – mondta Kieran vidáman. – Olyan szép, mint egy holló a hómezőn. Ez az egész „vihar és vágy” korszak a feledésbe merül, ha egyszer a feleséged lesz.

Jövendőbelijének neve hallatán Dom felpattant, és öklével belecsapott egy közeli szekrénybe. A bútor megremegett és épp eldőlni készült, ám Kieran felállította, mielőtt még összeroskadt volna.

– Tévedés – morogta Dom. – Ez az egész egy hatalmas, rohadt nagy tévedés.

Kieran egy pillanatra némaságba burkolózott.

– A fenéket az – mondta végül. – Te és Willa megőrültök egymásért. Már évek óta, még mielőtt eladósorba lépett volna. Valahányszor belép a szobába, úgy bámulod, mint oroszlán a gazellát. Hacsak… – Kieran felegyenesedett, ahogy egy riasztó gondolat ötlött fel benne. – Már nem akarod őt többé!

– Ölni tudnék érte – vicsorgott Dom.

Kieran halkan kifújta a levegőt. Legalább mély érzelmekben nem volt hiány a barátja és Willa között. Kieran már gyermekkora óta szemtanúja volt a szülei közötti távolságtartásnak és az egymás iránti jeges megvetésüknek. Soha nem szólították meg egymást közvetlenül, és ha mégis, akkor mindig azt mondták, hogy „hölgyem” vagy „uram”, de soha nem azt, hogy John vagy Aoife. Csak amikor Kieran meghallotta két szobalány pletykálkodását, akkor tudta meg, hogy az angol earl és az ír örökösnő kapcsolata viharos szerelemként indult, mígnem idővel eljutottak egymás kölcsönös megvetéséig.

Halvány emlékei voltak a szülei hangos veszekedéseiről, amelyek kisfiúként megrémítették. De mire Willa megszületett, az anyja és az apja már alig vettek tudomást egymásról. Ugyanez a hidegség fagyasztotta meg az egész családot. Simonnal tisztességesen bántak, hiszen ő volt az örökös, de Finn és Kieran csak másodrendűek voltak – ami nem is baj, mert így Kieran teljes szabadságot élvezhetett.

Willa azonban olyan volt, mint a tűz, amely a fagyon keresztül is lángol. Nem nyugodott bele a családban uralkodó marcangoló csendbe, amiért meglepő módon imádták is. Akárkihez is megy feleségül, a vőlegénynek meg kell tudnia állni a helyét, különben lelapul, mint a fű Willa csizmasarka alatt. Dom tökéletes választásnak tűnt a számára.

Egy earl lányaként Willának meg kellett házasodnia, de Kierantől nem várták el ugyanezt, hál’ Istennek. Hogyan is tudná magát egyetlen nőhöz kötni, amikor annyi mindenki van még a világon?

– Akkor menj, és vedd el, te tökfilkó – mondta Finn.

– Nem tehetem! – Dom összerezzent, miközben a kezével eltakarta a szemét.

– Mégis mi a fenéért nem? – követelőzött Kieran.

– Túl jó hozzám, a fenébe is, túl jó hozzám.

Kieran hitetlenkedve bámult a barátjára.

– Ez nem lehet ugyanaz a férfi, aki minden egyes bálterembe úgy vonul be, mintha az ott lévők még arra sem lennének méltók, hogy a nadrágja bukóját begombolják!

– Ez az igazság, te barom – csattant fel Dom. – Még ha nem is lenne egy rohadt earl rohadt lánya, akkor is sokkal jobb lenne nálam. Minden lehetséges módon jobb nálam. Én csak egy nyavalyás dokkmunkás vagyok, és a dolgok, amiket tettem…

– Ki ne lenne kicsit sáros? – kérdezte Finn szelíden.

– Te ezt nem értheted – vágott vissza Dom. – Mindketten egy kúriában születtetek, és sosem tudtátok, mit kell megtenni a túlélés érdekében. Hogy milyen mélységekbe kell lesüllyedni ahhoz, hogy felemelkedhessetek. Hogyan is érinthetném meg őt, ezekkel a… – feltartotta a kezét –, amikkel a legszörnyűbb bűnöket követték el? Hogyan lehetnék én a megfelelő férj a számára? A megfelelő férfi? Tönkreteszi magát azzal, hogy a feleségem lesz, és én nem tudok ezzel a tudattal együtt élni.

– Hát nem érted? – Könyörgő szemekkel fordult Kieran felé. – Elvenni őt feleségül a lehető legrosszabb dolog, amit valaha is tehetek vele. Nyomorultul fogja érezni magát. Még rosszabb, tönkreteszem őt. És ezt nem fogom hagyni. De ha lefújom, azzal meg a hírnevét teszem tönkre.

Kieran elmerengett barátja gyötrődő szavain. A bennük rejlő fájdalom kézzelfogható volt, mintha egy törött üveggel teli tálon futtatta volna végig a kezét.

Voltak olyan dolgok Dom múltjából, amiket Kieran nem tudott, de látta a barátja szemében felvillanó nyers fájdalmat, és csak találgatni tudott, hogy Dom az élet legszörnyűbb megpróbáltatásait élte át. És Kierannek fájt, hogy Domot ilyen nyomorultul látta ezen a napon, amelynek boldogságot kellett volna hoznia a barátjának.

– Egy pillanat – mondta Kieran, és Finn felé intett. Miután a fivére közelebb lépett, odasúgta:

– Mondanám, hogy hülyeségeket beszél, de Will-lel az őrületbe kergetik egymást. A veszekedések. A könnyek. Szerinted igaza van? Hogy nyomorultul érezné magát a feleségeként?

– Teljesen lehetséges – motyogta Finn. – És ha a házasság katasztrófa, azt már nem lehet visszacsinálni. Egy életre hozzá lesz láncolva. Mint anya és apa egymáshoz.

– Ha viszont nem akarta őt, akkor kihátrálhatott volna.

Finn száraz pillantást vetett Kieranre.

– És bevallja, hogy hibát követett el a vőlegényválasztásakor?

A két fivér hallgatott, miközben egyetlen húgukról elmélkedtek, aki tönkretenné az életét, mert túl makacs ahhoz, hogy beismerje a tévedését. Kieran visszaemlékezett a lány születésének napjára és arra, hogyan lopózott be a fiú az anyja hálószobájába, hogy megpillantsa a bölcsőben fekvő Willát. Arra készült, hogy utálni fogja ezt az új, vinnyogó kis teremtményt, aki az egész háztartás figyelmét magának követelte, de csak egyetlen pillantást vetett a vörös, ráncos kis lényre, aki alig néhány órával a születése után máris megpróbálta felemelni a fejét – és ez az elszántság azonnal mély szeretetté változott.

Ez ugyan nem tartotta őt vissza attól, hogy az évek során kíméletlenül gyötörje és ugrassa a lányt, de testvérek között mit számít egy kis tenyérre mázolt tinta szunyókálás során? Ez nem jelentette azt, hogy végleg egy olyan férfihoz akarná kötni a lányt, aki akár a boldogságának minden esélyét eltörölhetné.

Látta, mi történt a szüleivel, és a méreg hogyan szivárgott be a család minden egyes ágába.

Vajon ez várt Willára is? Imádkozott, hogy ne így legyen.

De… a hírneve, ha Dom cserben hagyja…

Kopogtattak az ajtón, és a pap tétován megszólalt:

– Elnézést, uraim, de rövidesen megkezdjük a szertartást.

Fojtott nyögés szaladt ki Dom szájából.

– Öt perc – szólt ki Kieran az ajtón keresztül.

Hosszú szünet után Hodgson tiszteletes azt mondta:

– Ahogy óhajtja, uram.

Kieran megértette, mit kell tennie. Döbbenetes volt, de talán nem volt más választása.

Ismét összenéztek Finn-nel, és ez a pillantás tele volt azzal a kimondatlan kommunikációval, amelyet életük során mindig is megosztottak egymással. Annak ellenére, hogy Finn képes volt leplezni a gondolatait és az érzelmeit, Kieran huszonhét évnyi tapasztalattal rendelkezett az öccseként, így tudta, hogyan kell olvasni a gondolataiban.

Muszáj? – Finn némán kérdezte Kierant.

Nincs más választásunk – felelte Kieran szótlanul.

Finn Kieranre meredt. Lehet, hogy nagy bajba kerülünk.

Inkább, mint az alternatíva. Különben is, szívességet teszünk Willának. Hálás lesz érte.

Kieran suttogva hozzátette:

– Nem taszíthatjuk a húgunkat egy minden bizonnyal óriási hibába, és nem követhetjük azt az utat, amelyen a szüleink jártak.

– De ő túl makacs lenne ahhoz, hogy megtegye a szükséges lépéseket annak megakadályozására – tette hozzá Finn borúsan.

Kieran biccentett a bátyjának, majd nagy levegőt vett, felkészülve az elkövetkezendőkre.

– Nem fértünk el mindannyian a hintóban anélkül, hogy összenyomtuk volna Willa ruháját, ezért Finn és én ma reggel saját lovon jöttünk – mondta Kieran, Domhoz fordulva. – A lovam az istállóban van.

A leendő vőlegény tátott szájjal bámult rá.

– Mi a fenéről beszélsz?

– Siess, és ne hívd fel magadra a figyelmet! – Kieran egy ajtó felé mutatott, amely a szabadba vezetett.

Az ajtóhoz lépve Finn kinyitotta azt, és kinézett.

– Senki sincs itt, úgyhogy most vagy soha!

Dom ide-oda járatta tekintetét Kieran és Finn között, miközben mintha azt mérte volna fel, hogy a testvérek komolyan gondolják-e, vagy sem. Kieran visszanézett rá, és arcára igyekezett olyan komolyságot erőltetni, amelyről a társaság többi tagja úgy vélte, hogy hiányzik belőle.

Dom arcára ritkán látható rémület ült ki, amelyet aztán a szomorúság egy villanása követett.

– A világ úgy tudja majd, hogy meggondolta magát – mondta Kieran. – Ez is botrányos, de nem olyan rossz, mintha te hagynád őt cserben.

Dom azonnal rábólintott.

– Senki sem fogja hibáztatni, ha mindenki megtudja, hogy egy részeges fajankó voltam, akinek a modora olyan, mint egy kiéhezett kutyáé.

– Te egy részeges fajankó vagy, akinek a modora olyan, mint egy kiéhezett kutyáé – jegyezte meg Kieran.

– Mondj, amit csak akarsz – felelte Dom. – Sározd be a nevem, csak gondoskodj róla, hogy ő tisztán kerüljön ki ebből az egész bonyodalomból.

– Csak azokat a sértéseket hallottad, amiket a képedbe mondtam – válaszolta Kieran. – Biztos lehetsz benne, hogy azok, amiket a hátad mögött mondok majd, sokkal ötletesebbek lesznek.

Dom arckifejezése megkövült, mielőtt elszántság vette volna át a helyét. A küszöbhöz lépett, és egy pillanatra megállt, hogy visszanézzen Kieranre és Finnre.

– Ez a helyes dolog. Willa érdekében.

– Willa érdekében – válaszolta Kieran. A lány biztonságban lesz, védve. Biztosítania kellett, hogy ez megtörténjen. Az ajtó felé mutatott, és azt mondta:

– Menj! Finn és én majd gondoskodunk a többiről.

– Mondd meg Willának… – Dom nagyot nyelt. – Mondd meg neki, hogy…

Egy utolsó, gyötrelemmel teli pillantást vetett rájuk, majd kisietett. Lágy eső kezdett szemerkélni, beszennyezve az esküvői kabátja vállát, miközben az istállók felé rohant.

Finn becsukta az ajtót, és keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Gondolom, meg kéne mondanunk Willának, hogy visszautasítja a vőlegényét.

– Majd megköszöni. Anya biztosan megköszönte volna, ha valaki megakadályozza, hogy hozzámenjen apához – mondta Kieran, majd körülnézett a sekrestyében:

– Úgy fest a hely, mint Róma, miután a vizigótok kifosztották.

– A vandálok fosztották ki Rómát.

– Ki nem fosztotta ki Rómát? – Kieran óvatosan a templomba vezető ajtóra pillantott.

Végtagjaiban valami megfeszült, és csak amikor elindult kifelé a kis, lepusztult teremből, arrafelé, ahol a húga várta az esküvőjét, amely nem fog megtörténni, akkor tudta megnevezni ezt az érzést: rettegés.

2. fejezet

Két héttel később

Lépések közeledtek az ajtó felé, és a kilincs megzörrent, amint a másik oldalon lévő személy a zárba illesztette a kulcsát. Az ajtó mellett álló Kieran biccentett egyet Finn-nek, aki a Dommal közös szobájuk bejáratának másik felén állt. Elővigyázatosságból Kieran szándékosan régebbi ruháit vette fel, nehogy valamelyik kedvenc darabja tönkremenjen a dulakodásban. Harmadik fiúként nagyvonalú járadékot kapott, de inkább nem arra használta, hogy egy meglévő kabátját megjavíttassa.

Az ajtó kivágódott, és noha kevés fény volt a szobában, a küszöböt átlépő férfi méretét és alakját lehetetlen volt eltéveszteni.

– Most! – parancsolta Finn.

Kieran rávetette magát a férfira, Finn pedig ugyanígy tett. Ő és a fivére is hetente több napot töltöttek egy ökölvívó akadémián, mégis, még az erejüket és fizikumukat fenntartó hosszas edzések után is mindkettőjükre szükség volt ahhoz, hogy padlóra küldjék az újoncot.

– Mi a fene ez? – vicsorgott Dom. – Szálljatok le rólam!

– Abbahagyjuk – lihegte Finn –, ha beleegyezel, hogy szép csendben velünk jössz.

– Hová menjek szép csendben? – követelőzött Dom. – Mi a fene folyik itt?

– A megtisztelő jelenlétedre van szükségünk. – Nem volt könnyű magyarázattal előállni, miközben éppen azon voltak, hogy elkerüljék egy behemót hatalmas öklének testük jelentősebb részeibe vágó ütéseit.

– Ha hajlandó vagy engedelmeskedni – tette hozzá Finn, kikerülve egy légcsőre mért könyöklést –, akkor felállhatunk. Utána pedig mindannyian elmegyünk a Sasba néhány sörre, és minden rendben lesz.

– Mi után? – Dom tovább kapálózott.

– Nem mondhatom meg – mondta Kieran. – De egészen egyszerű és könnyű lesz, és teljesen fájdalommentes.

Miután még néhány hiábavaló kísérletet tett arra, hogy ledobja magáról Kierant és Finnt, Dom feladta a küzdelmet.

– Simán meg is kérhettetek volna, hogy kísérjelek el valahová titeket.

– Tekintettel arra, hogy két hete senki sem látott téged – mondta Kieran zihálva –, és amikor utoljára láttunk, úgy menekültél az oltár elől, mint a pokolból, nem voltunk biztosak benne, hogyan reagálsz.

– Egy rajtaütés a közös szállásunkon tűnt a legészszerűbb megoldásnak – jegyezte meg Finn, szintén kifulladva.

– Teljesen észszerű – visszhangozta Dom gúnyosan.

A tűz pattogott a rostélyban, miközben mindhárman a földön feküdtek, és hősiesen próbálták visszanyerni a lélegzetüket. Eltelt egy perc, aztán még egy. Végül tántorogva talpra álltak.

Kieran egy pillanatra elgondolkodott azon, hogy átöltöztesse-e a barátját, mielőtt nekivágnak a küldetésüknek, de most, hogy Finn-nel sikerült elkapniuk Domot, jobbnak látta, ha nem késlekednek. Finn már javában egy üzenetet firkantott, feltehetően azért, hogy előreküldje az érintetteknek. Minél hamarabb juttatta el Kieran és a bátyja Domot a célállomásra, annál hamarabb térhettek vissza a megszokott mindennapokhoz.

– Jobb, ha megyünk – mondta Finn, és az ajtó felé indult.

Amikor a Henrietta Streeti szállásuk előtti járdához értek, Finn odaadta a cédulát és egy érmét az egyik ott várakozó fiúnak, aki elszaladt vele, hogy kézbesítse, míg Kieran leintett egy bérkocsit.

– Ne is gondolj rá – figyelmeztette Domot, miközben barátja az úttestet szemlélte, és egyértelműen a menekülést fontolgatta.

– Én nagyobb vagyok – mondta Dom sóhajtva –, de ti ketten gyorsabbak vagytok nálam.

Egy bérkocsi állt meg előttük, és Finn odaszólt a kocsisnak:

– Cavendish Square.

Dom szemöldöke felszaladt.

– A családod házához megyünk? Ő nem lesz ott?

– Willa külföldön van – válaszolta Kieran. – Az esküvő utáni napon elutazott.

Dom látszólag lemondóan beült a bérkocsiba, Kieran és Finn pedig követték példáját. A járműben hosszú ideig csend uralkodott. Kora este volt, és a lámpafény pislákoló foltokat vetett a fülke belsejébe, így Kieran még jobban tanulmányozhatta a barátját. Dom valóban úgy nézett ki, mint aki megjárta a poklot, és a visszaút még hátravan számára. Szemei alatt sötét karikák húzódtak. Két hét leforgása alatt mintha úgy hat kilót fogyott volna, arca vézna és sovány volt, egy olyan ember képe, aki valaha szeretett és veszített.

Látni, ahogy mások az érzelmek mocsarába zuhannak, ez állt a legközelebb ahhoz, amit Kieran valaha is megtapasztalt. Igazság szerint nem arról volt szó, hogy nem volt képes az érzelmekre, de mindig volt egy új valaki, egy új érzés, egy új kaland, és egyszerűen nem volt értelme hosszabb időre bárkihez is kötődnie. Jobb volt kötelezettségek nélkül, nyitottnak és késznek lenni rá, hogy bármit és bárkit megtapasztaljon.

A szerelemnek megvolt az a katasztrofális szokása is, hogy könnyen megromlott, ahogy azt a szüleinél, aztán most Willa és Dom esetében is látta. Míg a kezdeti gyönyör nagyszerű lehetett, a későbbiekben a szerelem kihűlt és megdermedt, akár a kiömlött vér. Minél hevesebben szeretett valaki, annál nagyobb volt a kétségbeesés, amely az elkerülhetetlen visszaesést követte.

– Hogy van ő? – A kérdés úgy szakadt ki Domból, mintha egy vadállatot kellett volna előcsalogatnia a rejtekhelyéről.

– Ő… – Kieran két hete látta utoljára Willát. Finn-nel együtt mentek oda hozzá, amikor a lány az előcsarnokban várakozott, a családjuk pedig ott állt mellette, miközben a szertartás megkezdésére készültek. Kieran számára sosem okozott gondot a megfelelő szavak megtalálása, de abban a pillanatban, amikor a kishúga elé állt, hogy közölje vele, segédkezett a vőlegénye megszöktetésében, képtelen volt megszólalni. Nem volt értelme. Finn-nel együtt az ő érdekében cselekedtek, és mégis, ahogy Willát bámulta az esküvői ruhájában, miközben a fátyol eltakarta az arcát, és a fátyolszövet a lány szapora lélegzetvételével emelkedett és süllyedt, most először kételkedett abban, hogy vajon helyesen cselekedtek-e.

Willa felemelte a fátylát, és a férfira meredt. Arca pergamensápadt volt, és erre a pergamenre szörnyű, jeges elszántság volt írva.

Kieran azt kívánta, bárcsak dühöngött volna. Bárcsak hozzávágott volna valamit, miközben kiabálva szidalmazza. De a lány olyan mozdulatlan és csendes volt, amilyennek huszonhárom éve alatt még sohasem mutatkozott.

– Sajnálom, Willa – nyögte ki Kieran.

– Sajnálod? Mit sajnálsz? – kérdezte az anyja, miközben ír akcentusa egyre erősödött zavarában.

– Dom eltűnt – mondta Willa. – Kieran és Finn segítettek neki elmenni.

– Azt üzeni, mindenkinek mondjuk azt, hogy te fújtad le az egészet – felelte Finn.

– Mintha ettől jobb lenne bármi – csattant fel az earl.

Willa ezután nem szólt hozzá többé. Elhagyták a templomot, a lány pedig felment a szobájába, ahonnan egész nap és egész éjjel nem jött ki. Reggelre, amikor Kieran és Finn beugrottak reggelizni, a lány már eltűnt, és a szüleik csak egy üzenetet hagytak hátra, hogy elmentek Willától elbúcsúzni.

– Nem tudom, hogy van – válaszolta Kieran, amikor rájött, hogy Dom válaszra vár. – Ha írt is haza levelet, nekem egyet sem küldött.

A bérkocsi ülésén mocorgott, de az ülés párnái már elhasználódtak a számtalan utastól, és a gyomrában kavargó nyugtalanság továbbra is megmaradt.

– Gondolom, egy kivégzőosztag fog rám várni – mondta Dom halkan.

– Én csak annyit tudok, hogy a Zöld Szalonba kell szállítanunk téged – mondta Kieran. – Bár kétlem, hogy puskák sora fogadna téged. Anyám nagyon szereti a Zöld Szalon falikárpitját.

– Vigasztaló – motyogta Dom.

Mégis, meglepő módon, amikor a bérkocsi rövid időre megállt, hogy átengedjen egy szekeret, Dom meg sem próbált kiugrani a járműből és elszaladni. Mintha megbékélt volna a rá váró valószínű büntetéssel. Vagy talán egyenesen örömmel várta azt.

Feszült csend következett, amit Finn fecsegése szakított meg egy új játékbarlangról, amely nemrég nyílt meg a Moreton Place-en, Pimlicóban. Kieran még nem járt ott, de azért bekapcsolódott a beszélgetésbe. Legalább ezzel elütötte az időt, és nem engedte a gondolatait arra a bizonyos templomi reggelre terelődni, és Willa szörnyű, rendíthetetlen nyugalmára, amikor megtudta, hogy a vőlegénye eltűnt, és Kieran a felelős érte. De helyesen cselekedett, megmentette őt egy életre szóló gyötrelemtől, nem igaz?

A bérkocsi végül megállt a Wingrave-ház előtt, és Finn egy érmét dobott a kocsisnak, amikor kiszálltak. Az utcáról nézve az earl városi rezidenciája jelentőséget sugárzott, amit a számos ablakból világító fények is bizonyítottak. Kieran sosem gondolt bele a megvilágítás mennyiségébe, egészen addig, amíg először el nem vitte Domot a család otthonába, és a barátja el nem káromkodta magát a csodálkozástól, hogy ennyi gyertyát és ennyi üveget engedhetnek meg maguknak az ablakokban.

Persze, Dom családjának vagyona csaknem megközelítette az earl vagyonát, de ő nem született gazdagságba.

Kieran, Finn és Dom felmasíroztak a Wingrave-ház főbejáratához vezető lépcsőn, majd az ajtó kinyílt, és Vickers, a komornyik jelent meg előttük.

Kieran gyomrában lassan felgyülemlett a feszültség, bár semmi oka nem volt a nyugtalanságra. Mindössze annyit kapott feladatul, hogy hozza el Domot, így inkább a barátjának kellett volna aggódnia. Mégis ez a szorongás kísértette őt, ahogy végigsétált a családi otthon jól ismert folyosóin. Egy pillantást vetett a mellette lépkedő Finnre, de ha a bátyja osztozott is nyugtalanságában, a szokásos mesteri módján igyekezett azt elrejteni.

Kieran nem irigyelte a bátyját azért, mert képes volt elrejteni az érzéseit. Finn-nel ellentétben ő nem töltötte ideje nagy részét a szerencsejáték-asztaloknál, így neki nem volt szüksége ilyen álcázásra. És az élet egyszerűen túlságosan is élvezetes volt ahhoz, hogy elfojtsa a reakcióit.

Hangok hallatszottak odafentről, a Zöld Szalonból. Furcsa szimfóniája volt ez Kieran apja sima, kifinomult hangszínének, az anyja muzikálisabb hanglejtésének, amely még mindig magában hordozta szülőföldje, Galway líraiságát, szemben Ned Kilburn kelet-londoni nehezebb, nyersebb vonású hanghordozásával. Az apja hangja hallatán Dom léptei megtorpantak, ám mégis úgy haladt tovább a szalon felé, mint aki rendületlenül elhatározta, hogy szembenéz a sorsával.

Kieran megállt a helyiség ajtajában. Apja a kandalló előtt állt, kezét a háta mögött összekulcsolva tartotta, a rá jellemző testtartásban, míg anyja a díványon ült, a szokásos távolságtartással önmaga és férje között. Egyik szülője sem üdvözölte Kierant, és rájött, hogy az esküvő óta most látja őket először. Azóta nem találkoztak a szokásos heti csütörtök esti merev vacsoráikon, és nem is hívatták magukhoz.

– Apám – szólalt meg Kieran a szalonba lépve. – Anyám.

Nehéz barázdák szegélyezték az earl száját, ahogy összepréselte az ajkait, anyja pedig alig fordította oda orcáját, hogy fogadja Kieran csókját. Jeges borzongás futott végig a gerincén. A viszony közte és a szülei között sosem volt különösebben meghitt, mégis, ez a távolságtartás új szintjét jelentette.

– Mr. Kilburn – tette hozzá Kieran a másik férfi felé biccentve.

A morgás, amit Ned Kilburn hallatott, szinte teljesen megegyezett Doméval. Bár az idősebb Kilburn már a középkorúság felé közeledett, vállai még mindig maratoni szélességűek voltak, és drága öltözéke ellenére könnyű volt elképzelni, ahogy a londoni dokkokban szállítmányt vonszol. A férfi vagyonát azzal szerezte, hogy raktárakat adott bérbe hajózási társaságoknak, és bár a kezdet szerény volt, az ambíciója mégis rendkívülinek bizonyult.

Kieranre vetett pillantása jeges volt, akárcsak akkor, amikor Finn üdvözölte. Mégis felcsillant a szeme, amikor a fia lépett be a szalonba.

– Apa – morogta Dom.

Újabb morgás jött válaszul Ned Kilburntől.

Kieran szemügyre vette a fal melletti kis asztalkán álló csiszolt kristálykorsót. Tisztességesen tele volt, ráadásul az apja pincéje kiváló hírnévnek örvendett, mégsem volt ideje lehúzni egy pohárkával. Kieran úgy gondolta, minél hamarabb elhagyja a szobát, annál könnyebben fellélegezhet.

– A mi feladatunk itt véget ér – jelentette ki. – Domot átadtuk, úgyhogy mindenkinek jó éjszakát kívánunk. Finn, mehetünk? – Meghajolt, de a szüleire villantott vigyor kétségtelenül aláásta a meghajlás minden tiszteletét.

Amikor azonban bátyjával távozni készültek, Vickers megjelent a folyosón, és becsukta az ajtót az orruk előtt. Kieran hirtelen megállt, és meglepetten pislogott a komornyik tiszteletlenségére. Igaz, Kieran sosem volt a gyermeki illem mintaképe, de a szolgák mindig udvariasak és tisztelettudóak voltak, még azután is, hogy Finn-nel beköltöztek a legénylakásukba.

Kinyitotta az ajtót, de két termetes inas állta el a kijáratot.

Kieran megpördült, és szülei dermesztően hideg tekintetével találkozott.

– Három embernek állítottatok csapdát.

– Már megint a drámai kijelentéseiddel jössz – csattant fel az apja. – De igen, fiam, eljött a számadás ideje. Mindannyian üljetek le.

Dom egy székbe roskadt, Finn pedig egy díványra dőlt, de Kieran állva maradt. Lábait széles terpeszbe vetette, karjait összefonta a mellkasán. Apjának arca rosszalló kifejezésre váltott – ezt a tekintetet Kieran olyan jól ismerte, mint saját tenyerét.

– Feltételezem, hogy a folyosói páros azért van itt, hogy érvényt szerezzen az akaratodnak – húzta ki magát Kieran. – Az ilyen fizikai megfélemlítés méltatlan hozzád, atyám.

– Ami méltóságomon aluli – vágott vissza az earl –, az a tény, hogy az én két fiam segédkezett a saját húguk cserbenhagyásában. – Felváltva Kieranre, Finnre és Domra pillantott.

– Az egész város arról beszél, ami történt – mondta a grófnő feszülten. – Szerencsére sikerült elhárítanunk a legsúlyosabb botrányt azzal, hogy hírül adtuk, a vőlegény ittasan érkezett a saját esküvőjére, ami miatt Willa lefújta az egészet.

Dom arckifejezése továbbra is megkövült, mégis megrándult egy izom az állkapcsán.

– Még így is mindenki erről beszél – folytatta az earl. – Bizonyára ti is észrevettétek.

– Azokon a helyeken, ahová én járok, nem sokat foglalkoznak az előkelő társaság dolgaival – jegyezte meg Kieran. Azon ritka pillanatokban, amikor fényes nappal kint járt az utcán, megfigyelhette, hogy az előkelő népség széles ívben kitér mellőle, és sugdolózik a háta mögött, de ez nem számított különösebben említésre méltónak.

– Még jó, hogy Willa kisasszony nem perel ígéretszegésért – tette hozzá Mr. Kilburn, a fiára pillantva. – Jogában állna ezt tenni. Ehelyett inkább elutazott, amíg ez az egész nyavalyás felfordulás le nem csendesedik. Éppen elég baj, hogy nem születtünk nemesi családba. Az ilyen botrányok csak rossz fényt vetnek a magunkfajtákra.

– Mi a fenét képzeltetek? – kérdezte az earl. – Ilyen nagy horderejű botrányt okozni?

– És a húgotokat ilyen gyalázatosan megbántani – tetézte a grófnő a férje felé pillantva.

Mr. Kilburn pedig hozzátette:

– És a fiamat egy ilyen átkozott nagy hibába vezetni?

– Én hoztam meg a saját döntéseimet – dohogott Dom.

– Ennek a két elkényeztetett gazembernek a segítségével – mondta Mr. Kilburn savanyúan, miközben Kieranre és Finnre szegezte pillantását.

Egy pillanat elteltével Kieran látta, hogy a kérdések nem csak költői jellegűek. Amikor a szülei rámeredtek, kibökte:

– Miért nem Finnt kérdezitek? Ő az idősebb.

– Tudjuk jól, hogy nem várhatunk tőle semmi értelmeset – mondta az apja elutasítóan. Bár az anyja szinte soha semmiben nem értett egyet az earllel, mégis bólintott a férfi lekezelő megjegyzésére.

Finn a szülei sértő szavai ellenére nyugodtnak tűnt, ám Kieran jobban ismerte, mint hogy bízzon a bátyja arckifejezésében rejlő érzelemmentességben.

– Ne beszéljetek így Finnről – mondta Kieran indulatosan, mert utálta, hogy a szülei tökfilkónak állítják be a fivérét.

– Ne terelj – válaszolta a grófnő. – Mi késztetett arra a szörnyűségre, hogy segítsetek Mr. Kilburnnek a saját húgotok cserbenhagyásában?

– Mi csak segítettünk. – Kieran a szülei felé intett. – Világos volt, hogy Willa és Dom ugyanazon a katasztrofális úton haladnak, mint ti ketten. Meg kellett akadályoznunk, hogy ez megtörténjen.

Az apja elvörösödött, és az anyja arca is égő színt öltött.

Az earl óvatos pillantást vetett Mr. Kilburn felé, majd így szólt:

– A házasságunk nem tartozik rátok.

Finn keserűen felnevetett, de nem szólt semmit, tekintete a terem közepe felé irányult.

– Nyilvánvalóan túl gyakran hagytuk, hogy a saját utatokat járjátok – folytatta az apjuk –, és az eredmény majdnem katasztrofális lett. Itt az ideje, hogy orvosoljuk a helyzetet.

– Hogy orvosoljátok? – kérdezte Finn, és a homlokát ráncolva felült a helyén.

– Hogy megjavítsuk. Helyrehozzuk. – Apjuk türelmetlen hangot adott ki, ami nem volt szokatlan, valahányszor a másodszülött fiával beszélgetett. Kieran apja fel-alá járkált a tűz előtt, és megalkuvást nem tűrő hangon folytatta.

– Szép kis járandóságot adtunk nektek, hogy ne kelljen munkát keresnetek. Nyilvánvaló azonban, hogy az ilyen engedékeny bánásmód csak egy rakás gazembert eredményezett. Ennek most vége. Eljött az idő, hogy mindannyian megjavuljatok, éspedig azonnali hatállyal!

Mielőtt Kieran tiltakozásra nyithatta volna a száját, Mr. Kilburn megszólalt.

– Egyszerű az egész. Azért, hogy bebizonyítsátok végre, jó irányba változtatok, meg kell házasodnotok.

Kieranből hitetlenkedő nevetés tört elő, Finn pedig az orra alatt szitkozódott. Dom mozdulatlan és szótlan volt, akár a gránit.

– És ne csak úgy bármelyik nőt vegyétek feleségül, akivel valami mocskos helyen ismerkedtek meg – mondta a grófnő. – A menyasszonyaitoknak tisztességesnek kell lenniük. Ez a legfontosabb. Olyan nőknek kell lenniük, akik a legtisztább erkölcsökkel bírnak, és semmiféle szemrehányás nem érheti őket.

Kieran ismét elképedt kacajra fakadt, amitől mindkét szülője elkomorult.

– Én, megházasodni? – Kuncogott. – Igaz, egyikőtök sem a szellemességéről híres, de bizonyára csak tréfáltok.

– Nincs itt semmi tréfa, fiam – dörmögte Mr. Kilburn. – Keress magadnak egy tisztességes feleséget, különben nem kapsz egy fél pennyt sem a nagylelkű szüleidtől.

Kieran rábámult a férfira, majd az anyja és az apja felé fordult. Hitetlenkedve kérdezte:

– Tehát megvonjátok a támogatást tőlünk?

– Itt az ideje, hogy szembenézzetek a tetteitek következményeivel – válaszolta az earl.

– És a kényszerházasság valami elsőbálozóval a megfelelő módszer arra, hogy ez megtörténjen? – vágott vissza Kieran. Megrázta a fejét. – A pokolba is ezzel!

Kieran hallotta, amint anyja mély lélegzetet vesz durva szavai hallatán, de úgy gondolta, átkozott legyen, ha a szülei bármire is rákényszerítik.

– Azt hiszed, hogy találsz majd magadnak szakmát? – gúnyolódott az apja. – Huszonhét éves vagy, Kieran. Milyen képességekkel rendelkezel? Nincs más tehetséged azon kívül, hogy tivornyázol, és rossz hírbe kevered magad, amerre csak jársz. Komolyan azt hiszed, hogy valaha is meg tudnál élni a firkálmányaidból, amiket te versnek nevezel?

– Rohadtul jobban tudok alkalmazkodni, mint azt valaha is hitted volna, atyám – vágott vissza Kieran. Alig tudta megakadályozni, hogy a keze hozzáérjen a kabátja belső zsebébe rejtett kis jegyzetfüzetéhez, amely tele volt a legújabb verseivel. Legutóbb, amikor az apja ilyen jegyzetfüzetet talált nála, tűzre vetette azt.

– Vigyázz a szádra! – kiáltott fel az anyja.

– Bocsássatok meg, amiért nem épp a legudvariasabb és legvisszafogottabb modoromat használom – mondta feszülten Kieran –, de egészen mostanáig sem Finnre, sem rám nem volt szükségetek. Most pedig hirtelen elvárjátok, hogy úgy táncoljunk, ahogy ti fütyültök.

– Eddig elnéztük a kicsapongásaidat, de ennek most vége – mondta az apja merev testtartással. – Te és a testvéreid folyton azzal zaklattatok, hogy váljak meg a Karib-tengeri térségtől. Megtettem. Ragaszkodtatok hozzá, hogy támogassam a rabszolgaság eltörlését. Megtettem. Most rajtatok a sor, hogy tegyetek valamit értem.

– A tisztesség és az emberiség védelmében való cselekvés nem igényel kompenzációt – válaszolta Kieran.

Apjának arca megkövült.

– A kár, amit a húgodnak okoztál…

– Már megbántam – motyogta Kieran.

– Kétlem – mondta az earl. – Te mindig anélkül cselekszel, hogy a következményekre gondolnál, de ennek most vége. Mindegyikőtök meg fogja találni a már említett tisztességes jegyesét, különben…

Kieran megacélozta magát, és azt latolgatta, milyen lehetséges fenyegetést tudna az apja felhozni, ami arra késztetné, hogy engedjen a szülei követelésének.

– Egyikőtök sem kap egy centtel se több pénzt – fejezte be Mr. Kilburn.

Kieran megrándult, mintha valaki belekönyökölt volna a lapockái közé. Először az earlre és a grófnőre, majd Mr. Kilburnre meredt, alig hallotta Finn és Dom szitkozódásait.

– Mindnyájatoknak tisztességes feleséget kell találnotok – jelentette ki Kieran apja –, különben ki vagytok tagadva. A szobáitok fenntartása, a számláitok kifizetése, a Wingrave-házba való bejárásotok: mindez teljesen megszűnik. Továbbá semmit sem fogtok örökölni, ha én meghalok. Ugyanez vonatkozik Dominicra is. Ha Mr. Kilburn meghal, nem lesz hagyatéka.

Kieran úgy érezte, forog vele a világ, ezért a dívány felé tántorgott, és Finn mellé roskadt. Az egy dolog, hogy dacosan a szülei arcába vágta a követeléseit, ha az kizárólag őt érintette, de azzal, hogy megtagadta az engedelmességet, hogyan taszíthatta bátyját és legjobb barátját nyomorba? A londoni elit buborékján kívül a világ egyáltalán nem volt könnyű és kényelmes. A világ fütyült az emberre, ha egy earl harmadik sarja volt. Vagy küzdöttél a megélhetésért, vagy elbuktál. Képes volt Kieran elfogadni, hogy a fivérét nyomorba süllyedni lássa? Tudna-e aludni azzal a tudattal, hogy Dom a legnagyobb ínségből emelkedett fel, hogy aztán ismét visszazuhanjon oda?

– A tisztességes menyasszonyok nem csak úgy szanaszét hevernek a földön, mint az őszi falevelek – krákogta Kieran. – És egyikünket sem látják szívesen olyan helyeken, ahol ilyen mintapéldányokat találnánk.

Alig emlékezett az utolsó alkalomra, amikor egy neves bálon jelent meg – legalább öt évnek kellett eltelnie, ha nem többnek, és minden emlékét elhomályosította az idő és a sok szeszes ital, amit a bál előtt elfogyasztott. Halványan emlékezett rá, hogy megpróbálta ellopni az egyik cserepes pálmát, amely a báltermet szegélyezte, és fogadást kötött Finn-nel, hogy ha ledobná az említett növényt, hatvan másodpercen belül elérné a lépcső alját.

Sajnos nem emlékezett arra, hogy elvesztette-e a fogadást. De Finn emlékezne rá. A bátyja memóriája mindig is kitűnő volt.

– Az első teendőtök – mondta az édesanyja –, hogy kitaláljátok, miként tudnátok felülkerekedni rosszaságaitokon. Kieran, ha be akarod bizonyítani az alkalmazkodóképességedet, most van rá lehetőséged.

– Addig is, fiam – mondta Mr. Kilburn Domnak –, hazaköltözöl. Az, hogy megengedtem, hogy velük lakj – vetett egy savanyú pillantást Kieranre és Finnre –, életem legrosszabb döntése volt.

Dom motyogott valamit, állkapcsa harciasan előreugrott, de nem vitatkozott az apjával.

– Mi is visszatérünk a szülői fészekbe? – kérdezte Kieran fanyarul.

Az earl méltatlankodva horkantott.

– Ez a húgod otthona is. A végtelenségig távol maradna, ha megint egy fedél alatt kellene laknia veletek, semmirekellőkkel. Maradhattok a Henrietta Streeten – egyelőre.

Kieran gyomrában keserű bűntudat kavargott. Őszintén hitte, hogy Willa megszabadítása attól, hogy hozzámenjen Domhoz, a lány javát szolgálta, megkímélve őt a szüleik sorsától, de Willa nyilvánvalóan nem osztotta a véleményét. Vajon érdemes lett volna írni neki, tudván, hogy valószínűleg olvasatlanul a tűzbe dobja a levelét?

– Milyen időbeli határok között mozog ez a rendelet? – kérdezte Finn. – Feltételezve, hogy a nagylelkűséged csak egy bizonyos ideig tarthat, mire számítsunk? Két év, három?

– Mától számítva tizenkét hónap – válaszolta az apjuk.

Kieran azonnal felpattant.

– Őrület. Azt várod, hogy egy istenverte év alatt társadalmi kitaszítottakból derék férjekké váljunk?

– Az időkorlát biztosítja majd a szükséges motivációt – mondta az anyja, miközben ujjaival végigszántott a mellette lévő intarziás asztallapon.

Kieran Finnre tekintett, aki kissé felvonta a szemöldökét, jelezve lemondását. Amikor Kieran egy pillantást vetett Domra, barátja úgy biggyesztette le az ajkát, mintha azt akarná mondani: Mi a fenét tehetnénk?

Izzó, rideg düh gyűlt össze Kieran mellkasában, miközben visszafordult a szülei és Mr. Kilburn felé. Mindannyian kérlelhetetlen arckifejezéssel bámultak vissza rá. Akár dühönghetne is, ízekre szedhetné a Zöld Szalont, de akkor sem változtatna semmin.

Szembe kellett néznie a jeges, brutális igazsággal. Tényleg nem volt más választás. Neki, Finn-nek és Domnak tisztességes menyasszonyokat kellett találniuk, vagy mindenüket elveszítik.

A baj csak az volt, hogy az egyetlen tisztességes fiatal nő, aki eszébe jutott, Dom húga, a rendkívül illedelmes Miss Celeste Kilburn volt. A katasztrofális és meghiúsult esküvőn történt átmeneti találkozásukon kívül nem látta a lányt, és nem is akarta látni. Elképesztően illedelmes körökben mozgott, és a vele való találkozás nem kevés stratégiát és cselszövést igényelt volna.

Még szerencse, hogy ha viselkedéséről volt szó, szinte semmilyen lelkiismereti aggály nem volt benne.

3. fejezet

Újabb nap, újabb átkozott bevásárlókörút.

Celeste Kilburnnek hálásnak kellett volna lennie, igazán hálásnak. Emlékei még mindig éltek azokról az első évekről, amikor családja Ratcliffben élt, és arról a megannyi éjszakáról, amikor éhesen feküdt le, mert a vacsorára szánt kis pitét négy ember között kellett szétosztaniuk. Még mindig érezte csupasz lábán a padló hidegét, mert nem volt elég pénzük arra, hogy ő és Dom is új cipőt kapjanak. Mivel Dom volt az, aki apja mellett dolgozott, Celeste pedig otthon maradt, hogy besegítsen anyjának az alkalmi munkákba, Domnak nagyobb szüksége volt cipőre, mint neki.

Tizenegy év telt el azóta, hogy maguk mögött hagyták a nyomorúságos szegénységet, Celeste már annyi pár cipőt birtokolt – köztük puha bőrcsizmákat és finom, szaténszalagokkal díszített tánccipellőket, amelyeket csak egyszer lehetett viselni, mielőtt szétestek volna –, hogy már nem is tudta számontartani őket. Apja ragaszkodott hozzá, hogy hetente legalább kétszer lássák vásárolni a Bond Streeten, így hát íme, most ott állt egy üzlet pultjánál, és várta, hogy a nem kívánt cipőit becsomagolják.

– Mik a mai szerzeményei, Miss Kilburn? – kérdezte mögötte egy finom női hang.

– Semmi különös, Lady Jarrett. – Celeste udvarias mosolyt erőltetett az arcára, és szembefordult a báró feleségével.

– Tégy eleget kíváncsiságomnak. – Bár szavai kedélyesen hangzottak, az idős asszony szeme éles és számító volt.

Celeste kényszeredetten ellazította állkapcsát, ahelyett, hogy engedett volna azon késztetésnek, hogy megfeszítse azt.