A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn: Mr. Cavendish, I Presume

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2008

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Takács Erzsébet

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2008 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Takács Erzsébet, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-346-9

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Mildred Block Cantor (1920–2008) szerető emlékére

Mindenkinek járna egy Millie néni.
És szeretettel Paulnak is, bár gyanítom, hogy téged megtartalak magamnak.

Elsô fejezet

Valóságos vétek, hogy Amelia Willoughby még mindig hajadon.

Legalábbis az édesanyja állítása szerint. Amelia – pontosabban Lady Amelia – Crowland grófjának másodszülött leánya, szóval a származásában senki sem találhat hibát. A külleme az elfogadhatónál kellemesebb, már amennyiben az ember ízlése az egészséges angol rózsák felé hajlik, ami Amelia szerencséjére a legtöbb esetben így volt.

A haja a középszőke tisztes árnyalata, a szeme zöldes-szürkés, a bőre halovány és makulátlan, már amennyiben nem feledkezik meg arról, hogy kerülnie kell a napfényt. (Lady Amelia és a szeplők nem álltak barátságban egymással.)

Emellett – ahogy édesanyja előszeretettel sorolta – megfelelően értelmes volt, tudott zongorázni, akvarellt festeni, és (itt az édesanyja lelkesedése a végletekig fokozódott) megvolt az összes foga.

Ami még ennél is fontosabb: a fent nevezett fogsor tökéletesen szabályos volt, amit nem lehetett elmondani Jacinda Lennoxról, akié 1818 legnagyobb fogása, mert ügyesen megcsípte Beresford márkiját. (Ez előtt, ahogy azt Jacinda Lennox mamája gyakran hangoztatta, a lány két vikomtot és egy grófot is visszautasított!)

Ám ezek a tulajdonságok eltörpültek Amelia Willoughby életének legjelentősebb és legmesszemenőbb következményekkel járó mozzanata mellett, nevezetesen, hogy emberemlékezet óta Wyndham hercegének jegyese.

Ha Amelia nem lett volna már a bölcsőtől fogva Thomas Cavendish jegyese (aki már akkoriban a hercegség várományosa volt, noha még járni is alig tudott), bizonyos, hogy szégyenszemre nem hajadonként töltötte volna be a huszonegyedik életévét.

Egy szezont otthon, Lincolnshire-ben töltött, mert senki sem gondolta, hogy szükséges lenne Londonnal bajlódnia, majd a következőt a fővárosban, mert a nővére szintén a bölcsőtől eljegyzett vőlegényét az a szerencsétlenség érte, hogy tizenkét esztendősen elkapta a váltólázat, így a család örökös nélkül maradt, és Elizabeth Willoughby ismét szabad lett.

Ami pedig a következő szezont illeti, addigra Elizabeth már majdnem ismét menyasszony volt – legalábbis mindenki biztos volt benne, hogy az eljegyzés bármelyik pillanatban bekövetkezhet, és Amelia még mindig a herceg jegyese, de azért mégis elmentek Londonba, mert addigra már túl kínos lett volna vidéken maradniuk.

Ameliának meglehetősen tetszett a nagyváros. Élvezte a társalgásokat, és igencsak örömét lelte a táncban, és ha valaki több mint öt percet beszélgetett az édesanyjával, az is kiderült, hogy ha Amelia keze még szabad lenne, legalább fél tucat kérője akadna.

Ami azt jelentette, hogy Jacinda Lennox még mindig Jacinda Lennox lenne, és nem Beresford márkinéja. És ami még ennél is lényegesebb, Lady Crowland és az összes lánya még mindig rangban felette állna annak az idegesítő libának.

De sajnos, ahogy Amelia édesapja gyakran hangoztatta, az élet nem mindig igazságos. Ami azt illeti, ritkán az. Az ég szerelmére, vegyük például őt magát! Öt leánygyermek! Öt! És most a grófság, amely szép rendben apáról fiúra szállt, amióta csak királyi hercegek jártak a földön, most visszaszáll a koronára, mert még egy megveszekedett, rég elveszett unokafivér sincs, aki igényt tarthatna rá.

És – erre rendszeresen emlékeztette is a feleségét – hála annak, hogy jó előre megtette a szükséges intézkedéseket, öt lánya közül az egyik sorsa elrendeződött, ezért már csak a másik négy miatt kell aggódniuk, úgyhogy az édesanya legyen olyan szíves, és ne sopánkodjon Wyndham szerencsétlen hercege miatt, hogy olyan lassan halad az oltár felé.

Lord Crowland mindennél többre becsülte a békét és a nyugalmat, amit alaposan fontolóra kellett volna vennie, még mielőtt feleségül veszi Anthea Granthamet.

Azt persze senki sem gondolta, hogy a herceg visszavonná az Ameliának és családjának tett ígéretét. Épp ellenkezőleg: köztudott volt, hogy Wyndham hercege mindig állja a szavát, és ha ő azt mondta, hogy feleségül veszi Amelia Willoughbyt, akkor az isten a tanúja rá, ez így is lesz.

Épp csak arról volt szó, hogy ezt a számára legmegfelelőbb időben akarta megtenni. Ami pedig nem szükségszerűen akkor lesz, amikor Ameliának lenne a legalkalmasabb. Pontosabban az édesanyjának.

Szóval Amelia most megint itt van, Lincolnshire-ben.

És a neve még mindig Lady Amelia Willoughby.

– És engem ez cseppet sem zavar – jelentette ki, amikor Grace Eversleigh felhozta a kérdést a lincolnshire-i táncmulatságon. Amellett, hogy Grace Eversleigh Elizabethnek, Amelia nővérének a legjobb barátnője, Wyndham hercegi özvegyének a társalkodónője is volt, így jóval közelebbi kapcsolatban állt Amelia jövendőbeli férjével, mint amennyire Amelia valaha is.

– Ó, nem – nyugtatta meg Grace gyorsan. – Nem arra akartam célozni, hogy zavar.

– Csak annyit mondott – vette át a szót Elizabeth furcsa pillantást vetve Ameliára –, hogy a kegyelmes úr azt tervezi, hogy legalább fél évig Belgrave-ben marad. És erre te azt mondtad…

– Tudom, hogy mit mondtam – vágott közbe Amelia kipirulva. Ami nem teljesen fedte a valóságot. Nem tudta volna szóról szóra megismételni a szavait, de az a sanda gyanúja támadt, hogy ha megpróbálná, az valahogy így hangzana:

Nos, ez csakugyan csodálatos, de jobb, ha nem képzelek bele túl sokat. Különben is, Elizabeth esküvője a jövő hónapban lesz, szóval egészen bizonyos, hogy nem álmodhatok arról, hogy a közeljövőben bármit is véglegesíthetünk, és bárki bármit mond, nem sietek annyira feleségül menni hozzá. Valami, valami, valami. Alig ismerem ezt a férfit. Valami, még valami, még mindig Amelia Willoughby. És engem ez cseppet sem zavar.

Ez pedig nem az a fajta monológ, amit az ember szívesen újraél a fejében.

Kínos, néma csend állt be, majd Grace megköszörülte a torkát, és azt mondta: – A herceg azt mondta, ma este eljön ide.

– Csakugyan? – kérdezte Amelia tekintetét Grace felé kapva.

Grace bólintott.

– Találkoztam vele a vacsoránál. Pontosabban láttam, amikor keresztülvágott a szobán, miközben vacsoráztunk. Nem óhajtott velünk étkezni. Azt hiszem, megint összevitatkoztak a nagyanyjával – tette hozzá csak úgy mellékesen. – Gyakran vitatkoznak.

Amelia érezte, hogy a szája szeglete megfeszül. Nem haragosan. Még csak nem is ingerülten. Igazából csak lemondóan.

– Feltételezem, az özvegy megint miattam piszkálta – mondta.

Grace mintha erre nem akart volna válaszolni, de végül mégis kibökte: – Nos, igen.

Persze erre lehetett számítani. Mindenki tudta, hogy még Amelia édesanyja sem sürgette annyira ezt az esküvőt, mint Wyndham hercegi özvegye. Azt is mindenki tudta, hogy a herceg a legjobb esetben is idegesítőnek találta a nagyanyját, és Ameliát egy cseppet sem lepte meg, hogy a férfi inkább eljön a táncmulatságba, csak az özvegy végre békét hagyjon neki.

Mivel azt is mindenki tudta, hogy a herceg nem tesz felelőtlen ígéreteket, Amelia egészen biztos volt abban, hogy a férfi valóban meg is fog jelenni a körükben. Ami azt jelentette, hogy az este hátralevő része a következő menetrendet fogja követni:

A herceg megérkezik, mindenki odakapja a fejét, aztán mindenki Amelia felé kapja a fejét, aztán a herceg odalép hozzá, ezt pár percnyi feszélyezett társalgás követi, majd a herceg felkéri egy táncra, ő elfogadja a felkérést, és amikor ezen túlestek, akkor a herceg kezet csókol neki, és távozik.

Feltehetően azért, hogy egy másik hölgy figyelmét keresse. Egy másfajta hölgyét. Olyanét, akit nem vesz feleségül.

Erre Amelia nem szívesen gondolt, nem mintha ez megakadályozta volna abban, hogy ezen rágódjon. De valóban: lehet-e hűséget várni egy férfitól az esküvő előtt? Erről a nővérével már számtalanszor beszélgettek, és a válasz nyomasztó módon mindig ugyanaz volt: nem. Nem, hiszen a kérdéses úriember még gyermek volt, amikor a nevében elrendezték a jegyességet. Nem tisztességes elvárni tőle, hogy minden szórakozásról lemondjon, amiben a barátai részt vesznek, csak azért, mert az apja évtizedekkel korábban aláírt egy szerződést. Persze amint kitűzik az esküvő időpontját, egészen más lesz a helyzet.

Pontosabban más lenne, amennyiben a Willoughby családnak sikerül rávennie Wyndhamet arra, hogy kitűzze azt az időpontot.

– Úgy látom, nem tölt el különösebb izgalommal, hogy viszontlátod – jegyezte meg Elizabeth.

Amelia felsóhajtott.

– Nem is. Az igazat megvallva sokkal jobban érzem magam, amikor nincs a közelemben.

– Ó, annyira azért nem rettenetes jellem – nyugtatta Grace. – Ami azt illeti, kifejezetten szívélyes, amint az ember megismeri.

– Szívélyes? – ismételte Amelia kétkedve. Ugyan látta a férfit mosolyogni, de egy beszélgetés alatt sosem többször kettőnél. – Wyndham?

– Nos – bizonytalanodott el Grace –, talán túloztam. De a hercegből remek férj lesz, Amelia, erre megesküszöm. Egész szórakoztató tud lenni, amikor ő is úgy akarja.

Amelia és Elizabeth olyan hitetlenkedve bámultak rá, hogy Grace elnevette magát, és hozzátette: – Nem hazudok! Esküszöm! Elképesztő humorérzéke van.

Amelia tudta, hogy Grace csak jót akar, de valahogy mégsem sikerült megnyugtatnia. Nem arról volt szó, hogy féltékeny lenne. Egészen biztos volt abban, hogy nem szerelmes Wyndhambe. Hogyan is lehetne? Alig volt alkalma két szónál többet váltani a férfival. Ennek ellenére igen nyugtalanítónak találta, hogy Grace Eversleigh mostanra ennyire jól megismerte.

És ezt nem mondhatta el Elizabethnek, pedig neki mindent bizalmasan elmesélt. Elizabethet és Grace-t azóta fűzi szoros barátság egymáshoz, hogy hatéves korukban találkoztak. Elizabeth rászólna, hogy ne legyen szentimentális. Vagy azzal a szokásos, rettenetes pillantásával jutalmazná, amit ugyan együtt érzőnek szán, de inkább szánakozónak hat.

Amelia mintha mostanában igen sok efféle pillantást kapott volna. Általában akkor, amikor szóba került a házasság. Ha szeretett volna fogadásokat kötni (és egyre inkább úgy érezte, talán mégis sort kerít rá, ha alkalom adódna kipróbálni), meg mert volna esküdni rá, hogy a környékbeli kisasszonyok legalább fele vetett már rá együttérző-sajnálkozó pillantást. És rajtuk kívül az összes édesanya.

– Ez lesz erre az őszre a küldetésünk – jelentette be Grace váratlanul, és szeme elszántan csillant meg. – Amelia és Wyndham végre össze fognak ismerkedni.

– Grace, kérlek, ne – mondta Amelia elpirulva. Szent isten, milyen megalázó. Tervnek lenni…

– Előbb vagy utóbb úgyis meg kell ismerned – jegyezte meg Elizabeth.

– Nem igazán – válaszolt Amelia keserűen. – Mennyi szoba is lehet Belgrave-ben? Kétszáz?

– Hetvenhárom – dünnyögte Grace.

– Hetekig is elbolyonghatok a kastélyban anélkül, hogy találkoznánk – mondta Amelia. – Sőt évekig.

– Most tényleg butaságokat beszélsz – szidta meg a nővére. – Miért nem tartasz velem holnap Belgrave-be? Kitaláltam, hogy az lesz az ürügy, hogy a mama vissza akar küldeni néhány könyvet az özvegynek, így meglátogathatom Grace-t.

Grace kissé megrökönyödve fordult Elizabeth felé.

– Az édesanyád könyvet kért kölcsön az özvegytől?

– Ami azt illeti, igen – válaszolt Elizabeth, majd kis habozás után hozzátette: – Az én kérésemre.

Amelia felvonta a szemöldökét.

– A mama nem valami lelkes olvasó.

– Zongorát mégsem kérhettem kölcsön – vágott vissza Elizabeth.

Ameliának az volt a véleménye, hogy édesanyjuk zenésznek sem túl jó, de nem sok értelmét látta annak, hogy ezt szóvá is tegye, különben is, a társalgásnak hirtelen vége szakadt.

Wyndham hercege ugyanis megérkezett.

Amelia háttal állt az ajtónak, mégis azonnal tudta, hogy Thomas Cavendish belépett a bálterembe, mert az ördögbe is, korábban vele is ugyanez történt: az emberek elhallgattak.

És most – elszámolt ötig: már rég megtanulta, hogy a hercegeknek a szokásos három másodpercnyi csöndnél több jár – elkezdtek sutyorogni.

Aztán Elizabeth oldalba bökte, mintha legalábbis figyelmeztetésre lett volna szüksége.

És most – ó, az egészet olyan tisztán látta lelki szemeivel – a tömeg kettéválik, mint a Vörös-tenger, és a herceg elvonul, széles vállal, határozott és büszke léptekkel, és már itt is van, majdnem, majdnem, talán most…

– Lady Amelia.

Amelia felvette az ilyenkor illendő arckifejezést. Aztán megfordult.

– Kegyelmes uram – mondta az elvárásoknak megfelelő üres mosollyal.

A herceg megfogta a kezét, és megcsókolta.

– Ön ma este is csodálatos – mindig ezt mondta.

Amelia köszönetet mormolt, majd türelmesen várt, míg a férfi bókolt a nővérének is, majd Grace-hez fordult: – Mint látom, a nagyanyám erre az estére kiengedte a szorításából.

– Igen – mondta Grace boldogan felsóhajtva. – Hát nem mesés?

A férfi elmosolyodott, és Amelia észrevette, ez nem az a nyilvánosságnak szánt mosoly, mint amit ő kapott tőle. Rádöbbent, hogy ez baráti mosoly.

– Ön igazi szent, Miss Eversleigh – tette hozzá.

Amelia a hercegre nézett, majd Grace-re, és eltöprengett: vajon mit gondolhat a férfi? Nem mintha Grace-nek bármi beleszólása lehetne a dologba. Ha tényleg szentnek tartja Grace-t, akkor el kellene látnia kelengyével, találni neki egy jóravaló férjet, hogy ne kelljen az élete hátralevő részét azzal töltenie, hogy vigyázzállásban lesi az özvegy minden kívánságát.

De természetesen ezt nem mondta ki. Mert ilyesmit senki sem mond egy hercegnek.

– Grace épp azt meséli, hogy ön több hónapig tervez vidéken időzni – szólalt meg Elizabeth.

Amelia legszívesebben belerúgott volna nővérébe. Ez így olyan, mintha arra célozna, hogy ha a férfi időt tud szakítani arra, hogy vidéken maradjon, akkor arra is kellene, hogy végre feleségül vegye Ameliát.

És csakugyan, a herceg tekintetében enyhe irónia tükröződött, amikor azt dünnyögte: – Valóban.

– Legalább novemberig nagyon elfoglalt leszek – bukott ki Ameliából, mert hirtelen ellenállhatatlan kényszert érzett arra, hogy éreztesse a férfival, nem azzal tölti az idejét, hogy az ablaknál üldögélve hímezget, míg várja vőlegénye érkezését.

– Valóban? – dörmögte Wyndham.

Amelia kihúzta magát.

– Valóban.

A férfi szeme, az a híresen kék szempár, kissé összeszűkült. Vidáman, nem mérgesen, ami talán sokkal rosszabb. Tehát kineveti. Amelia nem is tudta, miért kellett neki ennyi idő, hogy erre rájöjjön. Ennyi éven át azt hitte, a férfi csupán ügyet sem vet rá.

Ó, szentséges isten.

– Lady Amelia – mondta Wyndham finoman biccentve, mintha ennél többet nem érdemelne a helyzet –, megtisztelne egy tánccal?

Elizabeth és Grace egy emberként fordultak Amelia felé, mindketten várakozva, higgadtan mosolyogva. Ezt a jelenetet már eljátszották. Így hárman. És mindhárman tudták, hogyan kellene lezajlania.

Különösen Amelia.

– Nem – mondta, mielőtt meggondolhatta magát. A férfi nagyot pislogott.

– Nem?

– Köszönöm szépen, de nem – kedvesen elmosolyodott, mert tényleg szeretett udvarias lenni.

A férfi döbbentnek tűnt.

– Nem kíván táncolni?

– Ma este nem. Azt hiszem, most nem – Amelia lopva nővérére és Grace-re pillantott. Rémültnek látszottak.

Amelia csodásan érezte magát.

Úgy érezte, végre önmaga lehet, és ilyesmit a férfi jelenlétében sosem engedhetett meg magának. Sem miközben várta a férfi megjelenését. Sem miután távozott.

Mindig minden a férfiról szólt. Wyndham így, Wyndham úgy, és ó, Amelia milyen szerencsés, hogy a környék legdaliásabb hercegét fogta ki magának, és még a kisujját sem kellett érte mozdítania.

Mindössze egyetlenegyszer hagyta, hogy meglehetősen csípős humora fölülkerekedjen, amikor megjegyezte: „Nos, természetesen a csörgőcskémet meg kellett mozdítanom”, de a jutalma két értetlenkedő pillantás és egy elsuttogott „hálátlan béka” volt.

Ez utóbbit Jacinda Lennox édesanyja mondta, három héttel az előtt, hogy a lányánál megjelent a kérők hada.

Ezért Amelia általában csukva tartotta a száját, és azt tette, amit elvártak tőle. De most…

Nos, ez itt nem London, az édesanyja sem figyelt, és már annyira elege volt abból, hogy a férfi az orránál fogva vezeti. Komolyan, mostanra már talált volna helyette valaki mást. Szórakozhatott volna. Már túl lehetne az első csókon is.

Ó, ezt talán mégsem. Amelia nem volt ostoba, nagy becsben tartotta a hírnevét. De azért elképzelhette volna, amire korábban bizony sosem vesztegette az idejét.

És akkor, mivel fogalma sem volt, mikor érzi magát legközelebb ilyen vakmerőnek, mosolyogva felnézett jövendőbelijére, és így szólt: – De ön mindenképp táncoljon, ha szeretne. Biztos vagyok benne, hogy a hölgyek közül több is boldogan lenne a partnere.

– De én önnel szeretnék táncolni – préselte ki magából a herceg.

– Talán majd máskor – mondta Amelia, és a legragyogóbb mosolyával nézett rá. – De azért köszönöm! – azzal elsétált.

Elsétált.

De legszívesebben szökellt volna. Ami azt illeti, szökellt is. De csak az után, hogy befordult a sarkon.

Thomas Cavendish szeretett értelmes emberként gondolni magára, különösen azóta, hogy Wyndham hetedik hercegeként a magasztos helyzetéből adódóan bármennyi értelmetlen követelése lehetett volna. Lehetne dühöngő őrült, tetőtől talpig rózsaszínbe öltözhetne, sőt kijelenthetné, hogy a föld háromszögletű, és az emberek még akkor is hajbókolnának, dörgölőznének és csüggnének minden szaván.

Az apja, Wyndham hatodik hercege nem lett dühöngő őrült, nem is öltözött rózsaszínbe, és nem állította, hogy a föld háromszögletű, a viselkedése mégis minden ésszerűséget nélkülözött. Thomas pontosan azért volt annyira büszke arra, hogy a vérmérséklete milyen kiszámítható, ő maga mennyire szavahihető, és – habár csak kevés emberrel osztotta meg személyiségének ezen oldalát – milyen könnyen találja meg a humort az abszurdban.

És ez most határozottan abszurd volt.

Ám amint elterjedt a teremben Lady Amelia távozásának híre, és a fejek egymás után fordultak Thomas felé, kezdett rádöbbenni, hogy a humor és a düh közötti határvonal nem sokkal szélesebb, mint egy kés pengéje.

Viszont kétszer olyan éles.

Lady Elizabeth jó adag rettenettel a szemében mérte végig, mintha legalábbis Thomas bármikor emberevő óriássá változhatna, és ízekre téphetne valakit. És Grace – a kis pocok – mintha legszívesebben nevetésben törne ki.

– Ne! – figyelmeztette.

A lány szót fogadott, de látszott, hogy nehezére esik, ezért Thomas Lady Elizabeth felé fordult, és megkérdezte:

– Visszahozzam? – a kisasszony némán nézett rá. – Mármint a húgát… – pontosított.

Még mindig semmi. Szent isten, egyáltalán részesülnek manapság a nők bármiféle oktatásban?

– Lady Ameliát – mondta a nyomaték kedvéért. – Kedves jegyesemet. Aki épp az imént kosarazott ki.

– Én nem nevezném kikosarazásnak – bukott ki végül Elizabethből.

Thomas a kellemesnél egy pillanattal hosszabb ideig nézett vele farkasszemet (mármint Elizabeth számára, mert a herceg maga teljesen nyugodt volt), majd Grace felé fordult, aki – mint már azt rég felismerte – az egyetlen ember ezen a világon, akitől teljes őszinteségre számíthatott.

– Visszahozzam?

– Ó, igen – válaszolta Grace, és a szeme ravaszkásan csillogott. – Mindenképp.

Thomas kissé felvonta a szemöldökét, míg átgondolta, hova mehetett ez a megveszekedett nőszemély. Az összejövetelt semmiképp sem hagyhatta ott, a bejárat egyenesen Stamford főutcájára nyílt – ez semmiképpen sem az a hely, ahol egy hölgy kísérő nélkül megjelenhetne. Az épület mögött egy kis kert terült el. Thomasnak még nem volt alkalma személyesen megtekinteni, de azt hallotta, hogy az árnyat adó lombok már számos házassági ajánlatnak voltak tanúi.

Az ajánlat jelen esetben túl finom megfogalmazás. A legtöbb lánykérést ugyanis sokkal több ruhadarabban ejtik meg, mint amelyeket a lincolnshire-i táncmulatságon, kint a hátsó kertben.

Thomas azonban nem aggódott különösebben amiatt, hogy kettesben találják Lady Amelia Willoughbyval. Már így is hozzá van kötve a kisasszonyhoz, nem igaz? És már nem sokáig halogathatja az esküvőt. Azt ígérte a szülőknek, hogy megvárják, míg Lady Amelia betölti a huszonegyet, és ez hamarosan bekövetkezik.

Vagy már be is következett.

– A lehetőségeim a következők – dünnyögte. – Kimehetek a kedves menyasszonyomért, berángathatom, hogy táncoljon velem, és bemutathatom az egybegyűlteknek, hogy pórázon tartom.

Grace-en látszott, hogy mulattatja a helyzet. Elizabeth pedig kissé elzöldült.

– De akkor úgy tűnne, mintha fontos lenne – folytatta.

– Nem az? – kérdezte Grace.

Thomas ezen elgondolkodott. A büszkesége csorbát szenvedett, ez igaz, de inkább szórakoztatta a helyzet.

– Annyira nem – válaszolta, és, mivel Elizabeth mégiscsak a lány nővére, sietve hozzátette: – Elnézést kérek.

A kisasszony alig észrevehetően biccentett.

– Egyébiránt – folytatta – maradhatok egyszerűen itt, mint aki nem hajlandó jelenetet rendezni.

– Ó, szerintem a jelenet már megvolt – suttogta Grace jelentőségteljes pillantással, amit Thomas hasonlóval viszonzott.

– Az a szerencséje, Grace, hogy a nagyanyám csak önnek köszönhetően elviselhető.

Grace Elizabeth felé fordult.

– Szemmel láthatóan elbocsáthatatlan vagyok.

– Bármennyire is erős kísértést érzek – tette hozzá Thomas.

Persze mindketten tudták, hogy ez nem igaz. Thomas akár Grace lába elé is vetné magát, ha szükséges, ha rá tudja venni, hogy a nagyanyja szolgálatában maradjon. Szerencséjére Grace nem mutatott hajlandóságot a távozásra.

De Thomas megtette volna. És ezzel együtt megháromszorozná a fizetését. Minden egyes perc, amit Grace az özveggyel töltött, azt jelentette, hogy neki nem kell, és az igazat megvallva az ilyesmit nem lehet pénzben kifejezni.

De most nem erről volt szó. A nagyanyja tőle biztonságos távolságban, a szomszédos teremben tartózkodott agg barátnői társaságában, és Thomas feltett szándéka volt, hogy úgy érkezik a mulatságba, és úgy is távozik, hogy egy szót sem vált vele.

A menyasszonya azonban teljesen más eset volt.

– Úgy vélem, hagynom kell, hogy kiélvezze a győzelmét – mondta, mert abban a pillanatban meghozta a döntést, hogy kiejtette e szavakat. Nem érezte szükségét, hogy demonstrálja a hatalmát (komolyan, ez még kérdés?), és különösebben nem is tetszett neki a gondolat, hogy Lincolnshire derék polgárai még a végén azt hinnék, belehabarodott a menyasszonyába.

Thomas különben sem szokott fülig szerelmes lenni.

– El kell ismernem, ez igen nagylelkű öntől – jegyezte meg Grace végtelenül idegesítő mosollyal. Thomas vállat vont. Alig észrevehetően.

– Én már csak ilyen nagylelkű fickó vagyok.

Elizabeth szeme elkerekedett, Thomas még a lélegzetvételét is hallani vélte.

– Akkor távozik? – kérdezte Grace.

– Csak nem meg akar tőlem szabadulni?

– Egyáltalán nem. Tudja jól, hogy mindig örömömet lelem a társaságában.

Thomas szívesen viszonozta volna a csípős megjegyzést, de mielőtt megtehette volna, észrevett egy fejet – pontosabban egy fej egy részét – a termet és az oldalsó folyosót elválasztó függöny mögül kikandikálni.

Lady Amelia. Ezek szerint mégsem ment olyan messzire.

– Táncolni jöttem – jelentette ki Thomas.

– Utál táncolni – mondta Grace.

– Ez nem igaz. Azt utálom, ha elvárják, hogy táncoljak. Az két különböző dolog.

– Megkereshetem a húgomat… – vetette közbe Elizabeth gyorsan.

– Ne butáskodjon. Nyilvánvalóan ő is épp annyira utálja, ha táncra kötelezik. Grace lesz a partnerem.

– Hogy én? – kérdezte Grace döbbenten.

Thomas a terem elején ülő kis zenekar felé intett, mire a zenészek azonnal felemelték a hangszereiket.

– Ön – mondta Thomas. – Csak nem képzelte, hogy bárki mással táncolnék itt?

– Ott van Elizabeth – mondta Grace, ahogy a férfi a tánctér közepére vezette.

– Bizonyára csak ugrat – dörmögte Thomas. Lady Elizabeth Willoughby azóta sem nyerte vissza eredeti színét, hogy minden vér kiszaladt az arcából, amikor a húga hátat fordított nekik, és elhagyta a termet. A tánc bizonyosan ájulásig kimerítené.

Különben is, Elizabeth nem felel meg a céljainak.

Odapillantott Ameliára. Legnagyobb meglepetésére a lány nem húzódott vissza azonnal a függöny mögé.

Thomas elmosolyodott. Épp csak egy kicsit.

És akkor – micsoda elégtétel – látta, hogy a lány levegő után kap.

Lady Amelia ez után visszabújt a függöny mögé, de Thomas nem aggodalmaskodott. A lány figyelni fogja a táncot. Minden egyes lépésüket.

Második fejezet

Amelia pontosan tudta, a herceg mit szeretne elérni. Kristálytisztán átlátta, és tudatában volt annak, hogy a férfi manipulálni próbálja, ennek ellenére – az ördög vigye ezt az embert! – most itt rejtőzik a függöny mögött, és figyeli, ahogyan Grace-szel táncol.

Wyndham hercege remek táncos volt. Amelia ezt tudta róla. Többször is táncolt vele – francia négyest, a vidék táncait, keringőt, minden létező és divatos táncot a londoni két szezonja alatt. Mindegyiket kötelességből.

Mégis időnként – időnként – kellemesnek találta ezeket a táncokat. Amelia figyelmét nem kerülte el, hogy mások mit gondolnak. Nagyszerű érzés volt a kezét a főváros legjobb partijának számító férfi karjára tenni, különösen akkor, amikor az illetőt szerződés köti, mely szerint a nevezett úriember az övé, és csakis az övé.

Vele kapcsolatban minden sokkal nagyobb és jobb volt, mint más férfiakkal. Olyan gazdag! Micsoda címe van! Csak úgy epednek utána a butuska hölgyek!

És az erősebb jellemű lányok – nos, ők is epedeztek.

Amelia teljesen biztos volt benne, hogy Thomas Cavendish az évtized legjobb fogása lenne, még akkor is, ha kétorrúnak és púposnak születik. Ritka madár a nőtlen herceg, és mindenki tudta, hogy a Wyndhamek annyi földdel és akkora vagyonnal rendelkeznek, hogy az vetekszik a legtöbb európai fejedelemségével.

De a kegyelmes úr nem púpos, és az orra (amiből szerencsére csak egy volt) egyenes és finom vonalú, és igen megnyugtató módon arányos az arca többi részével. A haja sötét és dús, a szeme elképesztően kék, és – hacsak nem lappang titok valahol hátul – mindegyik foga megvolt. Tárgyilagosan szemlélve a férfit, kifejezetten lehetetlen más szóval illetni, mint jóképű.

Ameliát ugyan nem hagyta hidegen a herceg vonzereje, de nem is vakította el. És az eljegyzésük ellenére Amelia igen elfogulatlan ítésznek tartotta magát a férfival kapcsolatban. Bizonyosan így volt, mert könnyedén fel tudta sorolni a hibáit, és esetenként azzal szórakoztatta magát, hogy le is jegyezte ezeket. És természetesen pár havonta korrigálta is.

Így tűnt tisztességesnek. És tekintve a kalamajkát, amit az okozna, ha valaki a listára bukkanna, elengedhetetlennek érezte, hogy az mindig a lehető leghűségesebben tükrözze a pillanatnyi helyzetet.

Amelia mindenben a pontosságra törekedett. Az ő szemében ezt az erényt sajnálatos módon sokan alulértékelték.

A vőlegényével azonban az a gond (és feltételezte, hogy az emberiség nagy részével is), hogy nehéz számokban kifejezni. Például hogyan lehetne megmagyarázni azt a meghatározhatatlan légkört körülötte, mintha lenne valami… több benne, mint a társadalom többi tagjában. A hercegeknek nem kell ennyire életerősnek lenniük. Legyenek vékonyak és ösztövérek, és ha mégsem, akkor pocakosak, a hangjuk legyen kellemetlen, az értelmük sekélyes és, nos… egyszer feltűnt neki Wyndham keze. A férfi általában kesztyűt viselt, amikor találkoztak, de egyszer – Amelia nem is emlékezett már, miért – lekerült róla, és akkor a lányt egészen megbabonázták a kezei.

A kezei, az ég szerelmére!

Kész őrület, és annyira különös, de ő csak állt ott szótlanul, ráadásul valószínűleg leesett állal, és másra sem tudott gondolni, mint arra, hogy mikre lehetnek képesek azok a kezek. Megjavítják a kerítést. Megmarkolják az ásót.

Ha a férfi ötszáz évvel korábban született volna, bizonyosan félelmetes lovag lett volna, kardot lengetve vonult volna csatába (amikor épp nem gyöngéden vinné szíve hölgyét a naplementében).

És igen, annak is tudatában volt, hogy valószínűleg kicsit több időt töltött jövendőbelije személyiségének kellemes vonásain merengve, mint a férfi az övéin.

De még így is – mindent összevetve – alig tudott valamit a férfiról. Nemes, gazdag, jóvágású – ez valóban nem sok mindent árul el. Úgy érezte, nem túl nagy kérés, hogy ennél többet szeretne megtudni a jegyeséről. De amit igazán akart – nem mintha pontosan meg tudta volna mondani, miért – az az, hogy a férfi is többet tudjon meg őróla.

Vagy többet akarjon megtudni róla.

Hogy érdeklődjön.

Tegyen fel kérdéseket.

Figyeljen a válaszra, ne pedig bólogasson, miközben valaki mást néz a szoba túlsó végében.

Amióta Amelia elkezdte megfigyelni ezeket a dolgokat, a vőlegénye egészen pontosan nyolc kérdést tett fel neki. Hétszer az iránt érdeklődött, Amelia milyennek találja az esti mulatságot. Egy kérdés pedig az időjárásra vonatkozott.

Azt nem várta el, hogy a herceg szeresse – ennyire nem volt bolond. De úgy vélte, egy legalább átlagos értelmi képességű férfi valamit mégiscsak meg akarna tudni arról a nőről, akit feleségül fog venni.

De nem, Thomas Adolphus Horatio Cavendish, Wyndham igen nagyra becsült hercege, Kesteven, Stowe és Stamford grófja, Grenville de Staine bárója, nem beszélve a sok egyéb nemesi címről, amit Ameliának (hála istennek!) nem kellett bemagolnia, számára mintha nem számított volna, hogy jövendőbeli felesége imádja az epret, de ki nem állhatja a borsót. Nem tudta, hogy Amelia sosem énekel nyilvánosság előtt, sem azt, hogy amikor szívét-lelkét beleadja, csodás akvarelleket fest.

Nem tudta, hogy Amelia világ életében Amszterdamba vágyott.

Nem tudta, hogy Amelia utálja, amikor az édesanyja azt mondja rá, hogy elfogadhatóan értelmes.

Nem tudta, hogy borzasztóan fog neki hiányozni a nővére, ha Elizabeth hozzámegy Rothsey grófjához, aki az ország másik végében él, és négy nap alatt ér oda a kocsi.

És nem tudta, hogy ha egy szép napon egyszerűen csak megkérdezné, csak feltenne egy egyszerű kérdést, kikérné a véleményét valami másról is, mint a levegő hőmérséklete, akkor mérhetetlenül sokat nőne a lány szemében.

De ezzel azt feltételezné, hogy a férfit érdekli, jegyesének mi róla a véleménye, és Amelia egészen biztos volt benne, hogy ez nem így van. Ami azt illeti, ez volt az egyetlen fontos dolog, amit Amelia valóban tudott a férfiról, nevezetesen azt, hogy a herceget teljesen hidegen hagyja, mi a lány értékítélete róla.

Kivéve, hogy…

Óvatosan kikukucskált a vörös bársonyfüggöny mögül, amely most pajzsként őrizte, tudva, hogy a férfi tisztában van azzal, hogy ő ott áll.

Figyelte a férfi arcát.

Figyelte, ahogy Grace-t nézi.

Ahogy Grace-re mosolyog.

Ahogyan… Szent isten! Csak nem nevet? Még sose hallotta Wyndhamet nevetni, még messziről sem látta, hogy nevetett volna.

Az ajka felnyílt a döbbenettől – és talán egy kicsit a csalódottságtól is. Úgy tűnt, most mégiscsak megtudott valami fontosat a vőlegényéről.

Wyndham szerelmes Grace Eversleigh-be.

Ó, ez csodás!

A lincolnshire-i táncmulatságon sosem játszottak keringőt – a negyedévenkénti összejövetelt szervező matrónák még mindig túl „gyorsnak” tartották. Thomas legnagyobb bánatára. Nem érdekelte a tánc csábító természete – sosem volt lehetősége olyannal keringőzni, akit el szeretett volna csábítani. De a keringő közben legalább lehetett társalogni a partnerével. Ami messze könnyebb lenne, mint így, hogy hol itt, hol ott tud pár szót vagy mondatot váltani Grace-szel, ahogy végigveszik a táncrend által szigorúan megszabott lépéseket.

– Csak nem féltékennyé akarja tenni? – kérdezte Grace, és úgy mosolygott, hogy Thomas akár kihívónak is vélhette volna, ha nem ismerte volna olyan jól a lányt.

– Ne beszéljen butaságokat!

De mostanra Grace már a helyi földesúrba karolt. Thomas legszívesebben felhördült volna mérgében, de meg kellett várnia, míg Grace visszatér hozzá a következő körben.

– Ne beszéljen butaságokat!

Grace oldalra hajtotta a fejét.

– Eddig még sosem táncolt velem.

Ez alkalommal Thomas megvárta a megfelelő pillanatot a válasszal.

– Mikor adódott lehetőségem önnel táncolni?

Grace hátralépett, és a soron következő tánclépés szerint meghajolt, de Thomas látta, hogy egyetértése jeléül bólint. Csak ritkán vett részt helyi összejöveteleken, és habár Grace elkísérte a nagyanyját a londoni útjaira, ritkán tartott vele az esti eseményekre, és ilyenkor is csak leült a gardedámok és társalkodónők közé.

A sor elejére mentek, Thomas megfogta Grace kezét az olevette-re, majd végiglépkedtek középen a táncosok között, jobbra az urak vonultak, balra a hölgyek.

– Ön mérges – jegyezte meg Grace.

– Egyáltalán nem.

– Megsértették a büszkeségét.

– Csak egy pillanatra – ismerte el.

– És most?

Thomas nem válaszolt. Nem kellett. Elértek a sor végére, és el kellett foglalniuk a helyüket a saját oldalukon egymással szemben. De amikor egy taps erejéig ismét találkoztak, Grace így szólt: – Nem válaszolt a kérdésemre.

Hátraléptek, majd vissza, és amikor Thomas előrehajolt, azt suttogta: – Szeretem a kezemben tartani a gyeplőt.

Grace arcán látszott, hogy majdnem elneveti magát.

Thomas lustán elmosolyodott, és amikor újra lehetősége nyílt beszélni, megkérdezte: – Ennyire meglepi?

Thomas meghajolt, Grace perdült egyet, majd ravaszkásan csillogó szemmel azt mondta: – Ön sosem lep meg.

Thomas erre felnevetett, és amikor ismét közel kerültek egymáshoz a következő meghajlásnál-perdülésnél, előrehajolt, és válaszolt: – Meg sem próbálom.

Grace erre csak a szemét forgatta.

Milyen érdekes jellem ez a Grace. Thomas kételkedett abban, hogy amikor a nagyanyja társalkodónőjének felfogadta a lányt, egyebet is akart volna, mint egy hús-vér bábot, aki csak annyit mond: igen, asszonyom, és természetesen, asszonyom, de ettől függetlenül jól választott. Külön öröm, hogy Grace a vidék szülötte: évekkel ezelőtt jutott árvaságra, amikor a szüleit elvitte a láz. Az apja vidéki földesúr volt, őt és feleségét is szeretet övezte. Ennek eredményeképp Grace már ismerte az összes helyi családot, és a legtöbbjükkel baráti kapcsolatot ápolt. Ami minden bizonnyal előnyt jelent jelenlegi posztján.

Vagy legalábbis Thomas ezt feltételezte. Az idő nagy részében ugyanis messziről elkerülte a nagyanyját.

A zene záróakkordjai következtek, és Thomas megengedett magának egy pillantást a vörös függöny felé. A menyasszonya vagy távozott, vagy időközben megtanult ügyesebben rejtőzködni.

– Kedvesebbnek kellene lennie hozzá – mondta Grace, amint elfogadta Thomas karját, hogy lekísérje a táncparkettről.

– Visszautasított – emlékeztette a lányt.

Grace válaszul csak vállat vont.

– Kedvesebbnek kellene lennie hozzá – ismételte. Majd pukedlizett és távozott, ott hagyva Thomast egyedül, ami sosem ígér jót egy efféle összejövetelen.

Jegyben járó úriember, és ami még ennél is fontosabb, ez egy helyi mulatság, így a jövendőbelijét mindenki ismeri. Aminek azt kellene jelentenie, hogy mindazok, akik a lányaikat (vagy húgaikat, nővéreiket és egyéb nőrokonukat) hercegnéként szeretnék látni, szépen békét hagynak neki. De lám, Lady Amelia nem nyújtott tökéletes védelmet a szomszédai ellen. Akármennyire is kedvelték a lányt (és amennyire Thomas megítélhette, meglehetősen kedvelték), egyetlen magára valamit is adó mama sem mondana le arról az eshetőségről, hogy valami mégis balul sül el ezzel a jegyességgel, és a herceg egyszer mégiscsak szabad lesz, akkor mégis kénytelen lesz új menyasszony után nézni.

Vagy legalábbis ez jutott el hozzá. Általában nem az ő fülének szánták az efféle pletykákat. (Amiért folyamatosan hálát adott a teremtőnek.)

És míg voltak olyan lincolnshire-i lakosok, akiknek nem volt hajadon lányuk, nővérük és egyéb rokonuk, mindig akadt valaki, aki igyekezett a kedvében járni. Átkozottul fárasztó volt. A fél karját odaadta volna – talán még egy lábujját is – egyetlen napért, amikor senki nem mond neki semmit csak azért, mert azt hiszi, hogy ő azt akarja hallani.

A hercegi lét több előnnyel is járt, de ezek közé nem tartozott a körülötte levők őszintesége.

Ez volt az oka annak, hogy amikor Grace otthagyta a kis tánctér szélén, azonnal elindult az ajtó felé.

Pontosabban szólva egy ajtó felé. Nem különösebben számított, melyik az. Csak ki akart jutni.

Húsz másodperccel később már a lincolnshire-i éjszaka friss levegőjével szívta tele a tüdejét, és az este hátralévő részén töprengett. Eddig azt tervezte, hogy hazamegy – ami azt illeti, eredetileg egy csendes estére számított, de a nagyanyja előállt a tervvel, hogy eljönnek a mulatságba.

Most viszont arra gondolt, hogy sokkal jobb ötlet lenne ellátogatni Stamfordba. Celeste ott lesz, az ő privát özvegye – nagyon értelmes és nagyon diszkrét hölgy. A helyzet mindkettőjük számára megfelelt. Ő ajándékokat vitt – kedves figyelmességeket, melyekkel Celeste kicsinosíthatja a kis házat, és kiegészítheti a szerény jövedelmet, amit a férje hagyott rá. Cserébe a nő társaságot nyújtott, de nem várt hűséget cserébe.

Thomas egy pillanatra megállt, hogy körbenézzen. Egy kis fa, madárfürdő, és ott mintha egy túlságosan megnyírt rózsabokor lenne… Ezek szerint nem az utcára nyíló ajtón ment ki. Ó, igen, a kert. Kissé összeráncolt homlokkal nézett vissza a válla felett. Nem tudta volna megmondani, ki lehet-e jutni az utcára anélkül, hogy vissza kellene mennie a terembe, de – és ezen a ponton meg mert volna esküdni, hogy valaki a nevét sikoltotta, amit a „lányomat”, a „muszáj” és a „bemutatni” szavak követtek – lesz, ami lesz, mégis megpróbálja.

Thomas megkerülte a madárfürdőt, és meg akarta kerülni az épületet is, de ahogy elhaladt a szerencsétlenül járt rózsabokor mellett, mintha a szeme sarkából mozgást észlelt volna.

Nem akart odanézni. Isten a tanúja, hogy nem állt szándékában. Az odapillantásból mindig csak baj van. Nincs annál kellemetlenebb, mint valakit ott találni, ahol az illetőnek (főleg hölgynek) nem lenne semmi keresnivalója. De természetesen odanézett, mert egyszerűen ilyen ez az este.

Odanézett, és rögtön azt kívánta, bár ne tette volna.

– Kegyelmes uram…

Lady Amelia volt az, határozottan ott, ahol nem lett volna keresnivalója. Rosszallóan nézett a lányra, de még nem döntötte el, hogyan viszonyuljon hozzá.

– Nagyon fullasztó volt odabent a levegő – mondta Amelia, és felállt. Egy kőpadon üldögélt, és a ruhája… Az igazat megvallva, Thomas tudatáig a ruha színe el sem jutott, és a holdfényben úgysem lehetett kivenni. De úgy tűnt, az öltözék beleolvadt a környezetébe, valószínűleg Thomas ezért nem vette észre a lányt azonnal.

De ez már nem számított. Csak az számított, hogy a lány idekint van, egyedül.

És Thomashoz tartozik.

No, igen, ez nem járja…

Sokkal elegánsabb távozás lett volna, ha Amelia végleg elhagyhatja a helyszínt, miután kivonult, de sajnos ott volt a nővére. És a húga. Meg a mama. És a papa is, habár Amelia abban biztos volt, hogy ő szíves-örömest kisétált volna vele együtt azon az ajtón, ha nem lett volna ott a három másik Willoughby, akik mindegyike még mindig remekül szórakozott.

Így hát Amelia elindult az épület oldala felé, ahol egy kis kőpadon kivárhatja, míg a családja megunja a mulatságot. Errefelé úgyse jön ki senki. A kőpad nem a kert közepén állt, és mivel az efféle összejövetelek célja látni és látszani – nos, ez a poros régi pad nemigen segítené elő az ügyet.

De nem volt túl hideg odakint, az égen ragyogtak a csillagok, így legalább volt mit nézegetni, habár sajnálatos módon Ameliának semmi tehetsége nem volt a csillagképek kiolvasásához, így ez a tevékenység legfeljebb pár percnyi elfoglaltságot ígért számára.

A Göncölszekeret azonban hamar megtalálta, és onnan kiindulva a Kis Göncölt is, vagy legalábbis azt, amit annak gondolt. Három olyan csoportosulást talált, ami akár medve is lehetne – komolyan, aki ezeket az elnevezéseket kitalálta, biztosan rajongott az elvont dolgokért –, és megesküdött volna, hogy odébb egy templomtornyot is felfedezett.

Nem mintha lett volna tornyos csillagkép. De akkor is.

Változtatott a testhelyzetén, hogy jobban szemügyre vehesse azt a ragyogó foltot ott észak felé, amely megfelelő képzelőerővel akár még egy furcsa formájú éjjeliedény is lehetne, de még mielőtt megfelelően összeszűkülhetett volna a szeme, meghallotta a kerten át közeledő lépések összetéveszthetetlen zaját.

Valaki errefelé tartott.

Ó, a csudába! Eddig tartott a csend és nyugalom. Otthon sosem jutott belőle, és most úgy tűnt, itt sincs biztonságban.

Merev derékkal ült, várta, hogy a betolakodó elhagyja a terepet, de akkor…

Ez nem lehet igaz.

De természetesen az volt.

A nagyra becsült vőlegénye. Teljes pompájában.

Ő mégis mit keres itt? Amikor Amelia kijött a bálteremből, a férfi boldogan táncolt Grace-szel. De még ha a tánc időközben véget is ért, nem úgy illene, hogy visszakísérje Grace-t a tánctér szélére, és pár percig érdektelen dolgokról társalogjon vele? És utána hosszú perceken át kellene tűrnie a lincolnshire-i társaság mindenféle tagjának közeledését, akik mind abban reménykednek, hogy az eljegyzést lefújják (miközben természetesen semmi rosszat nem kívánnak a kedves arának, de Amelia a saját fülével hallotta, hogy többen is felvetették, hogy a kisasszony a végén majd beleszeret valaki másba, és Gretna Greenbe szökik vele.)

Na persze, mintha ki lehetne úgy surranni az ő házukból anélkül, hogy valaki észrevenné.

Ám úgy tűnt, a kegyelmes úrnak sikerült rekordsebességgel elszabadulnia, és most itt settenkedik a hátsó kertben.

Nos, valójában egyenes háttal, délcegen, elviselhetetlenül büszke tartással vonult, mint mindig. De akkor is, a férfi határozottan kiosont, ami Amelia szerint mindenképp megérdemel egy szemöldökemelintést. Az ember azt hinné, egy hercegnek van annyi tekintélye, hogy a bejárati ajtón menekülhet ki.

Amelia még egy ideig elégedetten szövögetett volna zavarba ejtő történeteket a férfiről, de a herceg pont ezt a pillanatot választotta – mert Amelia ezek szerint a legszerencsétlenebb lány Lincolnshire-ben –, hogy elfordítsa a fejét. Az ő irányába.

– Kegyelmes uram – köszönt Amelia, mert nem sok értelmét látta tettetni, hogy nem tudja, hogy a férfi észrevette. Wyndham nem válaszolt, amit Amelia udvariatlannak tartott, de úgy vélte, nincs abban a helyzetben, hogy ő maga sutba dobja a jó modort, ezért felállt, és magyarázattal szolgált. – Nagyon fullasztó volt odabent a levegő.

Ez igaz is. Még akkor is, ha nem emiatt jött ki.

A férfi erre sem szólt semmit, csak nézett rá a szokott gőgös kifejezésével. Nehéz volt ilyen tekintet céltáblájaként tökéletesen nyugodtan állni, és Amelia sejtette, hogy pont ez a lényeg. Majd’ belehalt, annyira szerette volna áthelyezni a testsúlyát egyik lábáról a másikra. Vagy ökölbe szorítani a kezét. Vagy összeszorítani a fogát. De nem volt hajlandó megadni a férfinak ezt az elégtételt (feltételezve, hogy bármit is észrevesz, amit Amelia tesz), ezért csak állt ott teljesen mozdulatlanul, leszámítva az arcára erőltetett békés mosolyt, és épp csak annyit mozdult, hogy kissé oldalra hajtotta a fejét.

– Egyedül van – mondta a herceg.

– Igen.

– Idekint.

Ameliának fogalma sem volt, ezt hogyan erősítse meg anélkül, hogy legalább az egyikük ne tűnjön ostobának, ezért csak pislogott, és várta a férfi következő mondatát.

– Egyedül.

Amelia balra nézett, majd jobbra, és mielőtt meggondolhatta volna magát, így szólt: – Már nem.

A férfi tekintete még vizslatóbb lett, már amennyiben ez lehetséges.

– Felételezem – mondta Wyndham –, tudatában van annak, ez milyen mértékben veszélyeztetheti a hírnevét.

Amelia most mégis összeszorította a fogát. De csak egy pillanatra.

– Nem számítottam arra, hogy valaki rám talál – felelte.

A férfinak nem tetszett ez a válasz. Ennyi egyértelmű volt.

– Ez nem London – folytatta Amelia. – Nyugodtan üldögélhetek kísérő nélkül egy bálterem kertjében a padon pár percig anélkül, hogy elveszíteném a társadalomban betöltött helyem. Feltételezve persze, hogy ön nem hagy faképnél.

Ó, egek! Most meg a herceg szorítja össze a fogát? Micsoda remek pár ők ketten…

– Mindazonáltal – sziszegte a férfi – az ilyen viselkedés nem illik egy jövendőbeli hercegnéhez.

– Az ön jövendőbelijéhez.

– Úgy van.

Amelia gyomra remegni és kavarogni kezdett, és képtelen lett volna megmondani, most megszédült vagy megrettent. Wyndham dühösnek tűnt, fagyosan dühösnek, és noha Amelia nem féltette magát – a férfi ahhoz túlságosan is úriember volt, hogy egy nőt megüssön, de ha úgy akarta, minden gond nélkül megkeseríthette volna az életét.

Amióta az eszét tudta, folyton azt hallgatta, hogy ez a férfi (vagyis akkoriban még csak fiú) dönt mindenben. Egész egyszerűen Amelia élete – és ez minden vitán felül állt – a férfi körül forgott.

Wyndham beszél, Amelia hallgat.

A férfi utasít, ő ugrik.

Ha a vőlegény belép a szobába, a kedves ara boldogan mosolyog.

És ami a legfontosabb, ő örült ennek a lehetőségnek. Szerencsés lány, mert egyetérthet a férfi minden szavával.

Leszámítva azt az apróságot – és ez lehet a férfi legnagyobb vétke –, hogy alig szólt hozzá. Szinte sosem adott utasítást – mégis mit kívánhatna, amit Amelia adhatna meg neki? És már rég felhagyott a mosolygással, amikor a herceg belépett a helyiségbe, mert úgysem nézett soha az ő irányába.

Ha jelét adta is annak, hogy észrevette a létezését, ez nem történt meg rendszeresen.

De most…

Amelia higgadtan mosolygott rá, nézte az arcát, mintha nem vette volna észre, hogy a szeme nagyjából olyan fagyos, mint a jég.

Most bezzeg észrevette.

És megmagyarázhatatlan módon a herceg megváltozott. Egy szempillantás alatt. Valami ellágyult benne, a szája mosolyra húzódott, és úgy nézett le rá, mintha Amelia valami értékes kincs lenne, amelyet egy nagylelkű istenség most az ölébe dobott.

Ennyi épp elég volt ahhoz, hogy egy fiatal hölgy végtelenül zavarba jöjjön.

– Elhanyagoltam önt – mondta Wyndham.

Amelia nagyot pislogott. Háromszor is.

– Elnézést?

A férfi megfogta a kezét, és a szájához emelte.

– Elhanyagoltam önt – ismételte, és a hangja olyan volt, mint az olvasztott vaj. – Helytelenül tettem.

Amelia ajka szétnyílt, és noha valamit kellett volna tennie a karjával (mondjuk célszerű lett volna visszahúzni a kezét maga mellé), csak állt ott, mint egy félkegyelmű, tátott szájjal, zsibbadtan, és azon töprengett, a férfi miért…

Nos, az igazat megvallva, csak azon töprengett, miért.

– Most táncolhatok önnel? – suttogta a herceg. Amelia csak bámult rá. Mégis miben sántikál? – Nem olyan nehéz kérdés ez – tette hozzá a férfi mosolyogva, és finoman meghúzta Amelia kezét, ahogy közelebb lépett. – Igen… vagy nem?

Ameliának még a lélegzete is elállt.

– Vagy igen – ismételte Wyndham halkan felnevetve, ahogy szabad keze Amelia derekára vándorolt. Az ajka a lány füléhez közeledett, nem ért hozzá, de elég közel volt ahhoz, hogy a szavai úgy simítsanak végig Amelia bőrén, akár egy csók. – Szinte mindig az igen a helyes válasz.

Gyengéden rányomta a kezét Amelia derekára, és lassan… halkan… elkezdtek táncolni.

– És mindig az – suttogta Wyndham, és az ajka végre Amelia füléhez ért –, amikor velem van.

El akarja csábítani. A felismerés hullámként söpört végig Amelián, és ez egyszerre volt izgalmas és zavarba ejtő. El nem tudta képzelni, hogy miért; a férfi egészen eddig a leghalványabb jelét sem adta ennek. És ezt most szándékosan tette. Az összes fegyverét bevetette, vagy legalábbis azokat, amelyeket egy nyilvános kertben be szabad vetni.

És sikerrel járt. Amelia tudta, hogy a férfi célja csakis önző lehet – abban egészen biztos volt, hogy ő maga nem változott ellenállhatatlanná egyetlen este leforgása alatt. De akkor is, a bőre bizsergett, és amikor levegőt vett (és most közel sem olyan gyakran, mint kellene), a teste mintha könnyebbé vált volna, mintha lebegne, és talán nem tudott olyan sokat a férfi és nő kapcsolatáról, de egy valamit mégiscsak tudott…

A férfi elvette az eszét.

Az agya még működött, és a gondolatai legtöbbször teljesek voltak, de a férfi erről bizonyosan semmit sem tudott, mert Amelia most másra sem volt képes, mint epedő tekintettel bámulni rá, a szemével könyörgött, hogy a férfi még közelebb húzza magához.

Hozzá akart bújni. Bele akart simulni az ölelésébe.

Vajon mondott bármit is azóta, hogy a férfi megfogta a kezét?

– Még sosem vettem észre, milyen gyönyörűek a szemei – mondta a herceg gyöngéden, és Amelia legszívesebben azt mondta volna, hogy azért, mert sosem vette a fáradságot, hogy megnézze, aztán azt, hogy a holdfényben aligha veheti ki a szeme színét.

Ehelyett csak vigyorgott, akár egy ostoba liba, és feljebb szegte a fejét, mert talán… csak talán, a férfi meg szeretné csókolni, és talán… csak talán, meg is teszi, és talán… ó, ez egészen biztos, ő hagyni is fogja.

És akkor a férfi megcsókolta. Az ajka végigsimított Amelia ajkán, és talán ez volt a történelem leggyöngédebb, legtisztelettudóbb, legregényesebb első csókja. Pontosan ilyennek álmodta a csókot. Édes volt, szelíd, Amelia egész teste átmelegedett tőle, és akkor, mert egyszerűen nem bírta megállni, felsóhajtott.

– Milyen édes – suttogta a herceg, és Amelia azon kapta magát, hogy a karja a férfi nyaka köré fonódik. Wyndham halk nevetéssel fogadta Amelia megadását, a keze lejjebb siklott, és botrányos közvetlenséggel fogta meg a lány fenekét.

Amelia halkan felsikoltott, de közelebb húzódott a férfihoz, aki most még szorosabban fogta, és a lélegzete is megváltozott.

Ahogyan a csókja is.

Harmadik fejezet

A csók célja természetesen az volt, hogy Thomas az ujja köré csavarja a lányt, de az élmény mégis kellemes meglepetésként érte.

Lady Amelia meglehetősen kellemes teremtés, és Thomas különösen formásnak találta a lány fenekét, olyannyira, hogy a gondolatai már előre is szaladtak, valami puha és ruhátlan helyre, ahol a keze egyre lejjebb és körbevándorolhat, át a combok belső ívén, a hüvelykujjai pedig fel, még feljebb…

Szent ég, még a végén tényleg kénytelen lesz időpontot kitűzni ezzel a leányzóval.

A csókja még szenvedélyesebb lett, élvezettel hallotta a lány halk, meglepett sikkantását, majd még közelebb húzta magához. Csodálatos volt ezt a nőt ölelni, csupa finom ív és kecses izmok. Amelia szeret lovagolni, mintha ezt hallotta volna valahol.

– Maga gyönyörű – suttogta, és elgondolkodott, vajon a lány szokott-e férfinyeregben lovagolni.

De ennek most nincs itt az ideje – és főképp nem ez a megfelelő hely, hogy a képzelete elkalandozzon. Ekkor magabiztosan, hogy sikerült levernie a lány kis lázadását, elhúzódott, de egyik keze még végigsimított a lány arcán, mielőtt leengedte volna maga mellé.

Már-már elmosolyodott. Amelia elhomályosult tekintettel bámult rá, mintha nem egészen lenne biztos abban, hogy az imént mi történt vele.

– Visszakísérhetem? – kérdezte.

Amelia megrázta a fejét, megköszörülte a torkát, majd azt mondta: – Nem távozni készült?

– Nem hagyhattam önt itt.

– Egyedül is visszatalálok.

Bizonyosan kétkedve nézett a lányra, mert az így folytatta: – Figyelheti, ahogy visszamegyek az épületbe, ha úgy kívánja.

– Miért nem óhajtja, hogy együtt lássák velem? – kérdezte suttogva. – Nemsokára a férje leszek.

– Valóban?

Thomas nem értette, hová tűnhetett hirtelen az iménti megbabonázott teremtés, mert most a lány tiszta és átható tekintettel nézett rá.

– Kételkedik a szavamban? – kérdezte óvatosan semleges hangon.

– Sosem tennék ilyet – Amelia egy lépést hátrált, de nem visszavonulásként. Inkább jeladásként: a férfinak megszűnt a varázsa felette.

– Akkor mi volt a szándéka?

A lány megfordult, és elmosolyodott.

– Természetesen ön a férjem lesz. A nemsokára részt kérdőjelezem meg.

Thomas hosszasan nézte, mielőtt válaszolt volna.

– Mi ketten sosem beszéltünk őszintén egymással.