A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lucy Atkins: The Missing One

Quercus, London, 2014

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Pásztor Ágnes

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2014 by Lucy Atkins

Hungarian translation © Pásztor Ágnes, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-274-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Anyámnak, aki hál’ istennek nem olyan, mint Elena.
És Johnnak.

Kaliforniából Londonba, 1979. január

Tudta, hogy lépked, mert egyenes háttal haladt előre az utasülések közötti folyosón, az üvöltő kisbabával a karjában. Alig jutott el hozzá a csecsemősírás, bár a primitív észlelés szintjén tudatában volt annak, hogy követelőzést fejez ki. De valahogy minden csak tompán, elmosódottan érte el, mintha mélyen a víz alatt lenne, és a világ messziről derengene a felszínen. Nem érdekelte, hogy az emberek megbámulják, a baba tekereg és bömböl a karjában. Valójában semmi nem érdekelte.

Megkapta az utasításokat, és követte őket. A férfi diktálta a feltételeket, szervezte az utazást és a jegyeket, ő pedig mindent elfogadott. Várni fogja az út végén. Ez most egy új év és egy új élet kezdete. Beülteti őket a kocsijába és elviszi a házba, amelyet valami angol faluban vásárolt, almafával a kertben.

– Te hozzám tartozol – mondta neki a férfi, mielőtt elrepült. – Mindig is hozzám tartoztál. Szeretlek, mindig is szerettelek. És most nincs hová menned.

Igaza volt. Így hát egyetlen ésszerű választása maradt, követni az utasításait.

Nem érezte, hogy a baba a melle után kapkod a szájával, és amikor odanézett, döbbenten látta, hogy elengedte a mellbimbóját, és kitátott, vörös szájjal nyivákol, szegény kis arca eltorzul és lila a dühtől. A melléből vér szivárog, lefolyik a fehér bőrén, és a baba állára is rákenődött. A mellbimbója akár egy nyílt seb, mintha helyette érezné mindazt, amit ő képtelen érezni. A blúza aljával gyengéden letörölte a vért a baba tátogó szájáról. Két fehér fog villant ki a pirosságból.

A gép már gurult a kifutópályán, és ahogy Elena magához szorította a babát, tudta, hogy soha nem tér már vissza ide. De ez nem megmenekülés volt. Tudta, hogy nem menekülhet soha, mert semmi nem változtathatja meg azt, ami történt – sem Graham kedvessége, sem az új élet Angliában, de még ez a nekikeseredetten követelőző baba sem, akit már hónapokkal ezelőtt el kellett volna választani.

Ahogy a gép a levegőbe emelkedett, fizikai súlyként érezte mindazt, amit maga mögött hagy, és a veszteség olyan kézzelfogható, olyan hangosan ordító volt, akár a tíz hónapos csecsemő az ölében.

Aztán, mert nem tudott többé arra gondolni, ami odalent van, becsukta a szemét, s miközben a gép befúrta magát a felhők közé, Elenában felidéződött az első útja északra. Most újra megtette az utat gondolatban, mert talán ha odaér, újra tudná írni a befejezést, és valami más történhetne vele, akármi, csak ne ez.

A gép bedőlt, a baba üvöltött, tekergett és küszködött, de Elena a lakókocsiban ült, az ablakok letekerve, mindketten James Taylor számokat énekeltek és a meleg kaliforniai levegő simogatta a bőrüket. Ezerkétszáz mérföld országút volt előttük, és az útitársa erős, széles keze fogta a kormányt.

Ködben keltek át a Golden Gate hídon, a bálnákról beszélgetve, aztán Észak-Kalifornia vad partjai mentén hajtottak Oregonba. Egy éjszaka a Cannon Beachen, a homokon kiterített hálózsákokban, a valószerűtlenül ragyogó csillagok alatt; Elena a gyűrűsujjára tekert néhány szál tengeri füvet. Másnap továbbmentek, megint északnak, Washington államba, és egyszer csak meglátták Seattle belvárosának égbe szökő tornyait, aztán a Puget Sound csillogó tengerágát, Bainbridge és tőle nyugatra Whidbey szigetét. Körülzárta őket az eső, de csak haladtak tovább, s az egyik oldalon az Olympic-félsziget emelkedett, a másikon a Cascades.

Felhúzták az ablakokat, előkerültek a pulóverek és a takarók; kávé és cigaretta az út mentén, az autómentőre várva; közös ebéd az esőben; egy éjszaka a szerviz udvarában, majd – miután megjavították az önindítót – továbbmentek, és jégverésben keltek át a kanadai határon. Éppen akkor érkeztek meg a kikötőbe, amikor kitisztult az ég. Álltak a kocsisorban a kompnál, miközben a sirályok zuhanórepülésben buktak alá a vízen, teherhajókat rakodtak ki, feldöngettek a kompra, flippergolyóként pattogtak a szigetek között, cédrusfákkal sűrűn benőtt hegyek mellett haladtak el, amelyek uszonyként emelkedtek ki a tengerből; követték a part vonalát – egy fehér villanás, talán egy fehérfarkú szarvas; egy cammogó barnamedve – bürök-, fenyő- és cédrusrengeteg; egy tovasikló tengeri vidra; a szürke sziklákon napozó fókaborjak.

Aztán találkoztak Deannel – Jonas egyszerre kisfiúsabb lett –, és ott volt Dean nagy hajója; további órák a finom tengeri párában, beszélgetések a kutatómunkáról és az előttük álló nyárról. A nagy, pöfögő hajó rángatózva megállt; a férfiak feltűrték az ingük ujját és eltűntek, majd olajosan, dagadó mellel kerültek elő. Ahogy megközelítették a szigetet, a pára eloszlott, és a földnyelven láthatóvá vált egy magas totemoszlop – a kvakiutl törzsé, magyarázták a férfiak –, és ott, a legtetején Max’inux, a tengeri farkas. Helyénvaló, hogy egy gyilkos bálna jelölje a helyet, ahol kezdetét vette az élete – és ahol véget ért.

Azon az angliai repülőúton, amikor vér folyt a mellbimbójából a kisbabája szájába, úgy érezte, hogy a bánat totemje befészkeli magát a szívébe, és megakasztja a vérkeringését, megzavarja a szívritmusát. Nem változtathatott azon, ami történt, de a lénye egy része örökre ott maradt – kint a vízen, hallgatózva, figyelve, jegyzeteket készítve, viharokkal és naplementékkel mit sem törődve, szembeszegülve az élet tényeivel.

ELSŐ FEJEZET

Kiderült, hogy az én dolgom megkeresni a születési anyakönyvi kivonatot.

– Apa nem tudja, hol van – mondja Alice –, és mivel én már mindenhol megnéztem, csak a műtermében lehet.

Rám néz a konyhaasztal fölött, és értjük egymást, ő nem mehet fel oda, én viszont igen.

Késő van, mindjárt éjfél; Finn a hordozható kiságyban alszik az emeleten, én meg nehéznek és tompának érzem magam. De Alice is kimerült, és mindketten tudjuk, hogy neki rosszabb lenne felmenni oda, mint nekem.

Az anyánk műterme – túlzó elnevezés egy régi tárolóhelyiségnek – a ház legfelső szintjén, a hátsó traktusban van. Hátralököm a székem és elindulok fölfelé a két lépcsősoron. A kis pihenőre érve először bekukkantok a régi hálószobámba. A hordozható kiságy hálóján át látom a fiamat, a haja kócos glóriáját, az arca félholdját az alvózsák fölött. Lábujjhegyen beóvakodom, és egy másodpercre megállok hallgatózni. Finn tizennyolc hónaposan is az én kisbabám, még elég kicsi ahhoz, hogy az anyai ösztönöm mélyén ott lapuljon a kérdés, vajon nem áll-e le a légzése, ha nem vagyok mellette. Megérintem a homlokát. Megérintem a tarkóját. Meleg, annak dacára, hogy a szobában hideg van. Szorosabbra húzom magamon a kardigánt, és a két karomat összefonva nézek le rá. Úgy tökéletes, ahogy van, az oldalára gömbölyödve fekszik, egyenletesen lélegzik, melegen és biztonságban. Egy perc múlva kimegyek és átvágok a lépcsőpihenőn.

Nagyon hideg van idefent. Tétovázom, a kezem a kilincsen. Aztán veszek egy nagy levegőt és lenyomom.

Az egyik falnál egy hősugárzó és egy radiátor, de jó régóta nem kapcsolhatták be egyiket sem. Még szorosabbra húzom magamon a kardigánt, és odamegyek az ablakhoz. Nincs leeresztve a redőny, látom az arcomat az ablakon, szemek nélküli, beesett orcák. A hajam boszorkányosan szétáll; valószínűleg napok óta nem fésültem ki.

Áthajolva az asztal fölött az üveghez nyomom az arcom, amíg el nem fagy az orrom hegye. Nappal madártávlati kép nyílik innen túl a házakon, túl a falun, túl a folyón, az ártéri rétekre. És a csillagok fényénél még éppen ki tudom venni az utat, amely a sövénykerítések között megbújva settenkedik fel a dombra.

Visszahúzódom. Van egy üveg jázminillóolaj a kandallópárkányon, egy olajmécses és két tengerparti kavics, akkorák, mint egy bébiököl. Tengeri herkentyűk mindenfelé a szobában – uszadékfa, kavicsok, kagylók; egy váza tengeri fűvel; egy kötélcsomó. Az éjszaka és az anyám illata – jázmin és terpentin; sós szél és virágföld.

A takarítónő rendet rakott, de még mindig hegyekben állnak a vázlatok és a festmények. Fogalmam sincs, mihez kéne kezdenünk az anyám műveivel.

Néhány festmény a padlón sorakozik a könyvespolcnak támasztva. Legelöl a lerombolt West Pier képe a brightoni tengerpart felől. A móló csontváza kiemelkedik a hullámverésből.

Nem vezet hozzá palló, nincs menekülőút; csak egy rozsdásodó vasdarab rovarlábakon. Romlás és ellopott jókedv az építményben; az eltűnt fények és zenepavilonok érzete, hullámzó szoknyás lányok szelleme. Még a homályban is ki tudom venni, hogy háborog a tenger. Felötlik bennem, hogy az anyám tényleg jó festő volt.

Akaratom ellenére is felidéződik bennem egy emlék. Nagyon régen történt, álltunk a brightoni tengerparton, csak mi ketten, és figyeltük az égbolton cikázó seregélyek raját, ahogy éles szögben irányt változtatnak, hol erre, hol arra, mielőtt eltűnnek a lerombolt móló bordái között, mint egy füstfelhő, amit beszippant egy örvény.

– Miért nem ütköznek össze? – kérdeztem.

Az anyám lenézett rám.

– Az ösztönük vezeti őket – mondta –, és a bizalom. Aztán letérdelt hozzám, és megragadta a vállamat. – Kali, azt szeretném… – Zihálva szedte a levegőt, mint aki futott. Egy pillanatra úgy éreztem, mintha tényleg engem látna – csak engem –, és egyszerre fontossá válnék. De akkor leereszkedett az ismerős felhő, elborult a tekintete, és ahogy a karja aláhullott, bennem is semmivé lett a jó érzés.

– Nem, nem érdekes. – Elfordult, és elindult a partról, éles hangon szólva vissza a válla felett, hogy igyekezzek, mert nem érünk oda időben Alice-ért, akinek balettórája volt.

Én futottam utána a meredek parton, de a kövek csúszkáltak a talpam alatt, és olyan volt, mint azokban az álmokban, ahol képtelen vagy gyorsabban haladni, holott az életed múlik rajta.

Átpörgetem a többi festményt, majdnem mindegyik a Hét Nővér-sziklák absztrakt ábrázolása, vitorlások Seafordnál, kavicsok Beachy Headnél. Mindig csak a tengert festette – közel negyven év hullámai és hajói, kavicsos partjai és sirályai, noha a falunk tizenöt mérföldre van a parttól, krétakori agyag van alattunk tölgyerdőkkel, kék harangvirággal, turbolyával, galagonya sövényekkel, és a dombvidék vonala a fény és az évszakok szerint változik. Remek témákat adva egy tájképfestőnek, de az anyám minderről konokul nem vett tudomást.

A festőállványa az egyik sarokban, mindenfelé szénceruzás dobozok és ecsetek. Festékes tubusokkal csurig megrakott faláda. Egy másik sarokban a viseltes fekete csizmája – rá sem tudok nézni –, a zöld selyemsálja az ajtóra akasztva. Ugyanolyan színű, mint a szeme. Mindig azt kívántam, bár tőle örököltem volna a szemem, ami sötétkék; Doug nagylelkűen ibolyakéknek nevezi.

De gondolni sem akarok Dougra. Most aztán nem. Képtelen vagyok rá.

Így van ez már egy ideje. Amióta megtaláltam a mobilját és minden szétrobbant, gondolni sem tudok Dougra. Amint gondolkozni próbálok azon, hogy mit jelent ez az egész, leblokkol az agyam, mintha egy takarót borítottak volna arra az agyterületre.

Amikor meghallottam a hangját a telefonban, őrjöngő düh szállt meg, fulladozva tudtam csak kimondani a szavakat: – Itt kell maradnom, hogy segítsek a temetésnél.

– De én is oda megyek… ott kellene lennem… nem csinálhatod ezt végig egyedül. Nem lenne jó. – Kihallottam a hangjából a bűntudatot.

– Nem! – csattantam fel. – Nem akarom, hogy ide gyere.

Megint csend lett. Aztán bontottam a vonalat.

Nem akartam mást, csak elfutni – olyan messzire, ahol már nem érhet el mindez. Betudhatná a beszédképtelenségemet a sokknak vagy a gyásznak, legalábbis kezdetben. Talán még meg is könnyebbülne valamennyire, hogy Sussexben maradok Finn-nel. Ha mi távol vagyunk, tovább dolgozhat azokon a fontos megbeszéléseken, konferenciákon vagy előadásokon, amelyeket betervezett, és nem kellene azért stresszelnie, hogy hazaér-e a fürdetésre, és nem lesz lelkifurdalása, hogy megint egyedül intézem. Vagy ha úgy tetszik, szabadon találkozhat vele.

De nem gondolhatok ilyesmire. Most nem. Rettenetes ez az időzítés. Próbálok lélegzethez jutni. Nem akarok mást, csak menekülni. Minden porcikám azt kiáltja: fuss! Akárhol szívesebben lennék, mint itt; el akarok menni, jó messzire.

Koncentrálnom kell, hogy megtegyem, amit kell. Nincs hová futnom. Nagyon késő van, szúr a szemem, mintha ki akarna esni a fejemből. Meg kell keresnem a születési anyakönyvi kivonatot és eltűnni ebből a szobából.

Ekkor, mintha a gondolataim utat találtak volna Oxfordba, rezegni kezd a telefon a farmerem zsebében. Előrántom és elhallgattatom. Egész este hívogatott, de hallani sem akarom a hangját, a kifogásait, vagy ami még rosszabb, a beismerését. Nem bírnám elviselni sem az igazságot, sem a hazugságokat. Ledobom a telefont a földre és letérdelek az iratszekrény előtt, feltépem az ajtaját. Megint csöng a telefon, berúgom az asztal alá. Pityeg, aztán elnémul.

Azért vagyok itt, hogy megkeressem az anyám születési anyakönyvi kivonatát. Amint megtalálom, megyek és lefekszem aludni Finn mellett, és nem egészen öt óra múlva arra ébredek majd, hogy a kisfiam nevet, énekel és kilógatva az öklét az ágy oldalán azt kiabálja: – Mama! Mama? Mam-a! – Én pedig teszem a dolgom, ahogy eddig; végigcsinálom a következő napot és az azután következőt, mert akármilyen veszteség ért is, itt van nekem Finn.

A lefűzős dossziék meglepően rendezettek. Vannak orvosi iratok, köztük az egészségbiztosítási kártyája, információs anyag a vashiányról, és a sors iróniájaként egy negatív mammográfiai lelet három évvel ezelőttről. És kell lennie valahol egy vastag köteg kórházi iratnak. Remélem, nem találkozom velük.

Átlapozom a dossziékat – bankszámlakivonatok, különböző ételreceptek. De sehol az anyakönyvi kivonat. Kiemelek egy „Személyes” feliratú dossziét, és kiborítom a tartalmát a szőnyegre. Van egy anyák napi üdvözlőkártya szívecskével, amelyet én készítettem kiskoromban ráragasztott flitterekkel, amikor még reménytelenül küzdöttem, hogy elnyerjem a szeretetét – vagy legalább a figyelmét. Itt van Alice tízéves korában készített festménye az almafáról, jóval ügyesebb, mint az én próbálkozásaim voltak, és további anyák napi kártyák – többnyire Alice-től. Aztán egy régi, kék légiposta-boríték, az anyám nevével és egy kaliforniai címmel. Felismerem az apám kézírását. Gondos és fegyelmezett, minden egyes betű tökéletesen megformált.

Belenézek. Nem volna szabad. De nem állom meg. Kihajtva a kék papírt egyetlen, töredezett ívet kapok.

A dátum nagyjából egyezik azzal, amikor ide hozott minket Angliába Kaliforniából. Én olyan tíz hónapos lehettem.

Drága Elenám!

Még két hét, és itt leszel. Remélem, még megvan a papír, amire felírtam neked a járatok indulási idejét. Kris kivisz benneteket a repülőtérre, az ő telefonszáma is rajta van a papíron. De mielőtt megérkezel, szeretnék tisztázni néhány dolgot, mert nem tudom, mennyit fogtál fel abból, amiről beszéltünk.

Azt tudnod kell, hogy én mindent megteszek azért, hogy boldog légy itt, Angliában. Törődni fogok veled, mindig, és Kalival is, amennyire csak tőlem telik. A ház nagyjából készen áll az érkezésetekre, de tudom, hogy majd te szeretnéd magadnak otthonossá tenni, ezért nagyon egyszerűnek hagytam mindent, fehér falak, semleges szőnyegek az egész házban. Remélem, nem fogod túlságosan is egyszerűnek találni, de amint itt leszel, azt változtathatsz meg, amit csak akarsz, a függönyöket, a berendezést stb. Van egy hálószoba, ami az almafára néz, talán tetszene Kalinak. Jól esik elképzelnem, ahogy egy szép napon majd felmászik arra a fára.

Szeretném, ha azzal is tisztában lennél, hogy ragaszkodnunk kell a megállapodásunkhoz, amit a tengerparton kötöttünk, hogy előretekintünk, és nem nézünk vissza többé.

Ez nyilván nehéz lesz neked, tudom, és nagy lelkierőt igényel mindkettőnk részéről, de megéri, mert hinnünk kell abban, hogy az idő begyógyítja a sebeket.

És a gyógyulással együtt elhozza a megbocsátást is. Jó életünk lesz együtt, erről gondoskodni fogok.

Szeretném, ha tudnád, hogy megértem, milyen hosszú időbe fog telni, mire túljutsz a történteken. De erősen hiszek abban, hogy ez lehetséges. És neked is hinned kell ebben. Ahogy megegyeztünk, erről nem beszélünk többet – a saját érdekünkben.

Azt hiszem, szeretni fogsz itt, Sussexben. Sok tekintetben olyan, amilyennek mindig is képzelted Angliát. Takaros kis falu, van iskola is Kalinak, ha annyi idős lesz. A ház a főutca végén van, ahol elágaznak az utak.

A hálószobánk ablakából látni az útjelzőt és a körforgalmat, ezért is nevezik Útjelző Háznak. Büszke sussexi viktoriánus ház, vörös téglából és kovakőből rakott, eredeti tolóablakokkal, elég tágas helyiségekkel, bár kisebb és kevésbé levegős, mint azok az ingatlanok, amiket Kaliforniában megszoktunk. Van egy kedves (bár inkább kicsi) kertje, remélem, élvezni fogod. Jó hely egy új élet kezdetének.

Várni foglak benneteket a repülőtéren, és egyenesen ide hajtunk. Nagyjából két órás út a repülőtértől Sussexig. Én vonattal járok be mindennap Londonba a Cooksbridge állomásról, ami csak néhány mérföldre van a falutól, és ez így tökéletesen megoldható, bár hosszúra nyúlik tőle a nap. Valószínűleg az lesz a vége, hogy keresnem kell majd egy lakást Londonban, ahol hét közben néhány este megalhatok.

A munkám a cégnél érdekes, bár kimerítő, és noha Derwent úgy kezel, mint egy diákot, szerintem elégedett azzal, ahogy idáig teljesítettem.

Hiányzol, és már nagyon várom, hogy viszontlássalak. Tudnod kell, hogy én mindig szerettelek, és mindig is szeretni foglak.

Gray

A papír zörög, ahogy összehajtom és visszateszem a dossziéba. Úgy érzem magam, mintha berontottam volna egy szobába, amelyet valaki elfelejtett bezárni. Az apám felháborodna, ha tudná, hogy elolvastam a levelét. Bármi történt köztük annak idején, nincs jogom tudni róla.

De nyilvánvaló, hogy mi történt – a bűntudat szinte tapintható –, és teljesen logikus. Soha nem beszéltek Kaliforniáról vagy arról, hogyan ismerkedtek meg. Nincsenek családi sztorik a romantikus lánykérésről, és soha nem láttam esküvői fotóalbumot. Az anyám mindig azonnal magába zárkózott, ha Amerikáról kérdeztem. Most már tudom, hogy miért.

Nehéz elképzelnem az apámról, hogy ilyen szenvedélyesen csinál valamit, vagy erkölcsileg kikezdhető viszonyba bonyolódik. De ez Kaliforniában történt a hetvenes években, és talán ő is más ember volt akkor, ahogy a választások és az erkölcsök is másmilyenek voltak. Soha nem hallottam, hogy Graynek nevezi magát. Ő mindig is Graham volt.

Nem lett volna szabad elolvasnom azt a levelet. Más sem hiányzott most nekem, mint annak a megerősítése, hogy minden házasság ki van téve a hűtlenségnek, és még az én egyenes apám is képes volt megcsalni a társát.

Azon tűnődöm, vajon Alice tud-e erről a viszonyról. Lehetséges, hiszen ő és az anyám mindent megbeszélt egymással. Hallottam, hogyan csevegnek a konyhában, miközben a Radio 4 szól a háttérben, a fazékban bugyborékol a spagettiszósz, Alice a leckéjét írja a konyhaasztalnál, de amikor bemegyek, mindketten elhallgatnak és rám néznek. Aztán Alice felugrik és helyet csinál nekem, vagy megkér, hogy segítsek a matekban, szinte már szánalmas az az igyekezet, amivel megpróbál bevonni – mintha az ő dolga volna éreztetni velem, hogy fontos vagyok. De egy ponton elkerülhetetlenül összenézünk az anyámmal Alice feje felett. Kimerítő lehetett a húgomnak, hogy folyton közénk kellett állnia.

De ez már régi mese. Most semmi esetre sem megyek bele ebbe.

Túl késő van.

A születési anyakönyvi kivonat nincs egyik dossziéban sem. Egyáltalán nincs itt.

Visszapakolok mindent a helyére és feltápászkodom. Az asztallapra támaszkodom. Érzem, hogy elszorul a szívem, érzem a testi valómban, ugyanakkor tompult is vagyok. Valahol a zsigereimben a fájdalom már a következő napra szervezi magát.

Az asztal rozoga, kacskaringós szúvájatok futnak a felszínén. Két fiókja van. Kihúzom az egyiket és úgy pillantok bele, mintha a születési anyakönyvi kivonatnak csodás módon ott kellene hevernie, csak rám várva. De a fiók képeslapokkal van tele. Közéjük túrok.

Agyagedények képe, néhány amerikai őslakos festmény, főként kocka formájú halak fekete és piros színben, szögletes arcok, szögletes szemek, vastag fekete körvonalakkal és cikcakkos vonalak a testeken. Szemembe ötlik egy férfiarcot ábrázoló festmény, és megfordítom a képeslapot. Egy ecuadori kápolnából való. Egyetlen mondatot írtak a lapra:

Ma rád gondolok

Susannah

Megfordítom a többit is, egyenként, és egy pillanatig azt hiszem, hogy megbolondultam: rövidzárlat keletkezett az agyamban.

Minden egyes képeslapon ugyanaz a szöveg van, ugyanazzal a görcsös kézírással.

Ma rád gondolok

Susannah

A legtöbb képeslapon kanadai postabélyegző van, de néhányat olyan helyekről küldtek, mint Taos, Új-Mexikó, Seattle, de vannak még távolabbi helyek is, Quito, Moszkva, Durban. Nem minden postabélyegző kivehető, de amit el tudok olvasni, azt mind ugyanazon a napon adták fel, május 6-án. A legkorábbit, amit találtam, harminchét évvel ezelőtt postázták. Az anyámnak júniusban van a születésnapja, tehát ezek nem születésnapi üdvözlőkártyák.

Látom, hogy az újabb képeslapok, a kilencvenes évektől máig, a Susannah Gillespie Galériától érkeztek.

Ma rád gondolok

Susannah

Mindet visszalököm, betolom a fiókot és kihúzom a másikat. Ceruzák és radírok, egy hámozókés, egy csomag Orbit rágógumi, egy körömreszelő, tapadó szélű jegyzettömbök, egy doboz Swan gyufa, egy ősrégi ezüsttokos rúzs.

Lüktetni kezd hátul a fejem, és érzem, ahogy szétterjed bennem a düh. Ki az, aki nem vesz tudomást egy csomóról a mellében? Csak ül és figyeli, ahogy növekszik a bőre felszíne alatt, és nem tesz semmit? Könnyek csorognak le az arcomon, megadom magam a sírásnak, és levegőért kapkodva ráborulok az asztalra, miközben a könnyeim az arcomról a fiókba potyognak.

Aztán, ugyanolyan gyorsan, ahogy kezdődött, abba is marad. Belököm a fiókot, felállok, beletörlöm az orrom a ruhaujjamba, nyelek egyet, belégzés, kilégzés. Semmi okom azt gondolni, hogy az anyám meg akart halni. Lehet, hogy csak legyőzhetetlennek hitte magát. Letörlöm az öklömmel a nedvességet az arcomról.

Az anyám nem hitt a betegségben. Amikor kicsik voltunk, valahányszor fejfájásra, hidegrázásra, lázra panaszkodtunk, azt mondta: – Ha arra gondolsz, hogy beteg leszel, akkor beteg is leszel.

A korábbi időkre gondolok – amikor utoljára láttam őt jó állapotban. Augusztus volt, nem sokkal a diagnózis után. A kertben ültünk. Finn a székem mellett kúszott-mászott, földet tömött a szájába, aztán kiköpte. Az anyám soványabb volt, és nagyon sápadt, mintha a csontváza leenné róla a húst. Felhajtott szárú régi farmerban volt, szokás szerint mezítláb, de a haja fakó, élettelen, gyérülő, őszesebb. Nagyon kicsinek tűnt, a kék virágok háttere mintha fölé tornyosult volna.

Egy kanna tea és a citromtorta mellett ültünk, amit az anyám sütött, de nem evett belőle. Egyik nap az irodában három nővel kellett interjút készítenem a „mellrákkal élni” szekció számára. Miközben elmesélték nekem a nagyon személyes és borzalmas történeteiket, én csak az anyámra tudtam gondolni, hogy miken mehet keresztül, és hogy ő soha nem beszélne ilyen őszintén velem. Utána az egyik, nagyjából az anyámmal egykorú nő hosszan szorongatta a kezemet, és azt mondta, hogy a weboldalunk „életmentő”. Amikor bejelentkezett és megnézte a videókat, amelyeken mások beszélnek a hasonló helyzetükről, ráébredt, hogy nincs egyedül.

De az anyám, aki egyenes háttal ült a fehérre festett kerti széken, annyira egyedül volt, hogy fájt ránéznem. Ő soha nem találna vigaszt abban, hogy olyan emberekkel készült videofelvételeket néz, akik ugyanebben a betegségben szenvednek. Még megemlíteni sem volt érdemes neki az új szekciót a weboldalon. Nem bírtam elviselni a látványát, ezért inkább a pirospozsgás Finnt néztem a kantáros nadrágjában, aki mellettem guggolva belefúrta dundi öklét a földbe.

Doug nyilván érzékelte a növekvő feszültséget, mert a magas virágokra mutatva azt mondta, már-már kétségbeesett hangon: – Gyönyörű a színük, mik ezek?

– Farkasölő sisakvirág. – Az anyám hálás mosolyt küldött felé. Még a legvégén is, amikor már olyan sovány volt, hogy a járomcsontja szinte kiszúrta a bőrét és a zöld szeme besüllyedt a szemüregébe, még mindig gödröcskék jelentek meg az arcán, ha mosolygott. Aztán elmondta nekünk, hogyan készítenek Nepálban halálos mérget ennek a növénynek a gyökereiből, de a kínai orvoslásban, méregtelenítve, gyógyító tonik lesz belőle.

– Halál és megváltás – mondta –, egyazon gyökérben.

Finn kúszásban megindult a kék virágok felé. Felpattantam és visszahúztam, de az anyám meg sem mozdult.

A kék ég felé fordította az arcát.

– Nagyi virágai mérgezők – mondtam rájuk mutatva. – Ne fogd meg őket. – De szerettem volna megrázni az anyám vállát és ráüvölteni: – Te jó ég! Itt van az unokád! Már az sem érdekel? Nem látod? Nem akarod megismerni, mielőtt meghalsz?

De természetesen visszanyeltem a szavakat, csak elfordultam tőle, és letettem Finnt a fűre, távolabb a farkasölő virágtól.

Aznap túl sokáig maradtunk kinn a kertben, és bizonyos tekintetben minden olyan volt, mintha semmi nem változott volna. Az anyám roppant figyelmes volt Doughoz, ahogy máskor is, kérdezgette az egyetemi ügyekről, a legújabb könyvéről, szelt neki egy második, vastagabb szeletet a tortából. Finnt nem kínálta a süteményből, nekem kellett megkérdeznem, hogy kaphat-e.

És akkor látszott, hogy meglepődik, és kicsit zavarba jön.

– Igen, persze, elnézést.

A maga hűvös módján rámosolygott Finnre, aki az ölemben ülve a tőlem kapott tortacsücsköt majszolta, és mindkettőnket beterített morzsákkal. A kicsi felnézett rá, visszamosolygott, és láttam, hogy anyám arca ellágyul. Odahajolt hozzá és megérintette a lábujjait az ujja hegyével.

– Ízlik a torta? – kérdezte kedvesen. – Igen?

Aztán elhomályosult a tekintete, pislogott, és máshová nézett, miközben Finn továbbra is őt bámulta a nagy barna szemével. Éreztem, hogy elszorul a torkom, és Finn fejére tettem a kezem. A mellettem ülő Doug megmerevedett, talán érezte a közeledő vészt. De én beszélni kezdtem – Finn étkezési szokásairól mondtam valamit, arról, hogy amikor először próbáltam neki szilárd ételt adni, nem köpte ki, ahogy a csecsemőgondozási könyvek írják, hanem lelkesen befalta. Mialatt én fecsegtem, az anyám az eget bámulta, szórakozottan bólogatott, begyűjtve, amit még lehet, mielőtt eltávozik arra a sötét helyre.

Nem tudtam rászánni magam, hogy egyenesen rákérdezzek a kezelésre, amit visszautasított. Nem voltam képes felemelni a kezem, hogy megérintsem az övét; hogy elmondjam, mennyire sajnálom, rettenetesen sajnálom, és minden problémánk, félreértésünk és haragunk dacára szeretem; hogy ez elviselhetetlen – hogy nem halhat meg. Nem tudtam elmondani neki, hogy nemcsak őt hibáztatom a rossz kapcsolatunkért, hanem magamat is. Mindketten tehetünk róla. Nem tudtam elmondani az anyámnak, hogy szeretem.

Csak egy valami volt más köztünk azon a napon. Miután bekötöttem Finnt a gyerekülésbe, megkerestem az eltűnt maciját, bepakoltam a gumicsizmáját, a képeskönyveit, az üvegeket és a ruhákat a csomagtartóba, ráförmedtem Dougra, mert nem hozta le a hordozható kiságyat, egy percre mindannyian megálltunk a kocsinál. Az anyám hirtelen kitárta a karját, magához vont és arcon csókolt.

– Vigyázz magadra, drága szívem.

Hosszú évek óta nem szólított így. A szavai olyan szorosan csomózódtak a szívemre, hogy alig kaptam levegőt, csak mosolyogtam, aztán beszálltam a kocsiba Finnhez és Doughoz, letekertem az ablakot, hogy elbúcsúzzam, viszlát, nemsokára.

De nem láttam őt viszont; nem látogattam meg az utolsó napig, ami pontosan egy hete volt. Alice hívott fel hajnali ötkor, és nekem fel kellett állnom a bőrfotelból és ide jönnöm.

Felegyenesedem. Nem kéne már itt lennem ebben a szobában. Ez rettenetes.

Annyira fázom, karikatúraszerűen fázom – szabályosan vacog a fogam. Két kézzel törlöm meg a nedves arcom. Nem csoda, hogy Alice képtelen volt ide feljönni.

Ahogy kilépek a műteremből, meglátok egy alakot, aki némán és mozdulatlanul áll a lépcső alján. Nem ég a villany az előszobában, és egy zavarodott pillanatig azt hiszem, hogy kísértetet látok, aki értem jött. Aztán rájövök, hogy az apám az.

– Ó! Felébredtél? – kérdezem. De az ő szobája a folyosó másik végén van. A műterembe indulhatott, de meghallotta, hogy ott vagyok, és megállt, mert nem akar még az én gyászommal is foglalkozni. – Feljössz?

Nem válaszol, nem is mozdul. Egy másodpercre felmerül bennem, hogy mindjárt összeesik.

De ahogy megyek le a lépcsőn, megérzem rajta a whiskyt.

Észreveszem, hogy enyhén dülöngél. Soha életemben nem láttam még részegnek az apámat, és tudom, még mielőtt meghallanám a hangját, hogy kiábrándító lesz. Nem illik hozzá ez a szag. Hetvenkét évesen is magas, egyenes hátú. Meg sem moccan, de fakózöld szeme megállapodik az arcomon.

– Nagyon szeretett téged – mondja minden bevezető nélkül, mintha csak egy beszélgetés közepén tartanánk, amire soha nem került sor. Feltűnik, hogy most sokkal erősebben hallatszik az edinburgh-i akcentusa.

Elhajolok az alkoholpára elől.

– Igen, és én is szerettem őt.

– Istenem, Kali. Annyira hasonlítasz hozzá, és ez volt az igazi probléma. Mindketten nagyon makacsok vagytok, és végül elmélyült az árok köztetek. De nagyon szeret… szeretett téged. És Finnt is szerette… ezt tudnod kell.

– Semmi baj, apa. Tudom. Semmi baj.

– Csak neki olyan… olyan szörnyű… Olyan sok nehéz, bonyolult emléke volt. És ezek álltak útjában mindig a kettőtök…

– Kérlek, apa. — Nem akarom, hogy arra emlékeztessen, milyen csődtömeg voltam én, és milyen hibátlan volt Alice. De ő felemeli a kezét, hogy elhallgattasson.

– Ő soha nem… – igyekszik jól artikulálni. – Te nagyon sok mindent nem tudsz az anyádról. Istenem, Kali, mennyi mindent… – Nyel egy nagyot, és kissé kileng a felsőteste, előre-hátra dülöngél. Ritkán szólít Kalinak, szinte mindig Kalnak hív. Különös hatással van rám, hogy a teljes nevemet hallom a szájából; az egyik részem megenyhül, a másik lefagy.

Feltételezem, hogy az anyám boldogtalan gyerekkorára céloz – még kicsi volt, amikor meghalt az anyja, az apját pedig annyira utálta, hogy soha nem beszélt róla. De az is lehet, hogy a kaliforniai viszonyára utal az apám. Valószínűleg be akar avatni a részletekbe, mintha ez megmagyarázná, hogy miért volt neki olyan nehéz az anyámnak lennie. Talán a gyűlölt apjára emlékeztettem.

– Oké – mondom. – És mégis mi az, amit nem tudok róla? – Vesz egy nagy levegőt. – Apa?

– Nyilván nem voltam itt eleget. – Megköszörüli a torkát. – Amikor kicsik voltatok. Magadra hagytalak, és ezt már nagyon bánom. Tényleg. – Ekkor a szemembe néz. Az ő szeme mélyen ülő, halvány véreres. Kétségbeesetten szeretném elkerülni a tekintetét, de kényszerítem magam, hogy ne tegyem.

– Szentséges isten! Az az igazság, hogy nem bírtam az állandó drámát. Te meg az anyád… – egyre hangosabban beszél, és váratlanul kitör: – Lehetetlenek voltatok! – Kezdünk rátalálni az ismerős családi terepre.

Felmerül bennem, hogy ezt közlöm is vele, igen, valószínűleg többet kellett volna itt lennie, de nem vagyok biztos abban, hogy ez valóban így van. Mi haszna lett volna, ha megpróbál beszállni?

Az apám tartotta a tíz lépés távolságot, mert idegenek tőle az ilyen zűrös női érzelmek, és ép ésszel ezért senki sem hibáztathatja. Elviselhetetlen lehetett a helyzet tizenéves koromban, amikor öltük egymást az anyámmal, én üvöltöttem és az ajtókat csapkodtam, az anyám bezárkózott, és nem foglalkozott velem, egész idő alatt az agyára mentünk egymásnak, de szó szerint beférkőztünk egymás fejébe.

Aztán jött a megbánás – én zokogtam, ő simogatta a hajam és azt mondogatta, hogy szeret, mindig is szeretett, nem számít, mit teszek vagy mondok. Emlékszem, milyen puhának éreztem a testét a fülem alatt, hallgattam a kordulásokat és sóhajokat a hasában, az egyenletes szívverését, amíg átmenetileg békét kötöttünk. Aztán órákkal – percekkel, másodpercekkel – később kezdtük elölről, valami megváltozott, megnyomtak egy gombot benne vagy bennem, és újra marni kezdtük egymást. Nem csoda, hogy az apám annyiszor maradt Londonban, ahányszor csak tudott.

Egyszerre szörnyű fáradtság tör rám.

– Figyelj, apa, tényleg nem számít. – A lépcsőkorlátnak döntöm a vállamat. – Te mindent megtettél. Egyáltalán nincs miért szemrehányást tenned magadnak.

– Én mindig pontosan ugyanúgy kezeltelek téged, mint Alice-t, nem igaz? Mindig. Pontosan ugyanúgy.

– Igen. – Rájövök, hogy ez valóban igaz. – Ez tényleg így volt. – Csak az anyám mutatta ki nyíltan, hogy sokkal több örömet talál a húgomban, és sokkal jobban ki tud jönni vele.

Az apám megragadja a kezem, és a vállához szorítja. Durvának érzem a tweed szövetét, a keze jéghideg és kérges, de meglepően erős.

– Hagynom kellett volna, hogy… Azt kellett volna tennünk… – motyogja. – Akkor jobb lett volna. Ő azt akarta…

– Mit, apa? Mi akart?

– Istenem. – Behunyja a szemét. – Jaj, istenem. Ez nem igaz.

– Kérlek, apa. Kérlek. – Megveregetem a kezét a szabad kezemmel. Összefüggéstelenül beszél. Nem igazán tudja, miket mond. Rájövök, hogy még ha van is számomra valami mondanivalója, én azt nem nagyon akarom hallani. Túl sok ez nekem.

El akarom tüntetni magam erről a lépcsőről. Szeretnék valahol másutt lenni.

– Nézd, apa, ezek már ősrégi történetek, különben is, a végén már egész jól kijöttünk egymással, ugye? Egész jól kijöttem anyuval.

Meginog, és hirtelen eltorzul az arca. Mintha elernyednének az izmai, felfedve annak az öregembernek a vonásait, akivé hamarosan válik. Mintha a gyász és a whisky lehántott volna róla egy réteget, és most csupaszon mutatkozna előttem.

Amióta az eszemet tudom, az apám volt az önfegyelem szobra, magas, méltóságteljes, papos férfi a maga sziklaszilárd rutinjaival, aki a távolból tartotta horgonyon a családját. Ám most átrendeződik az arcberendezése, lehet, hogy mindjárt sírva fakad.

De aztán megmerevedik, újra kihúzza magát és megfeszíti az állkapcsát. Soha nem engedne meg magának ilyesmit, még ebben a rémes állapotában sem. Felszegi a fejét és elnéz fölöttem a lépcsőn, mire én is megfordulok, mintha titokban mindketten azt várnánk, hogy anya kilép a műterméből, Medúza-hajjal, és ránk parancsol, hogy fejezzük be ezt az ostobaságot, és menjünk lefeküdni. Sötét a lépcsőpihenő, csukva az ajtó.

– Nos – mondja az apám a torkát köszörülve –, azt hiszem, ideje lefeküdni.

A lába térdben megbicsaklik, ahogy lassan elvonul.

Én állok a lépcsőn, hallgatom a távolodó lépteit, és érzem, ahogy az üresség beszivárog a csontjaimba, mintha én is cserbenhagytam volna az apámat. Hogy bír aludni abban a szobában, abban az ágyban, amelyben még csak most halt meg az anyám? Mennyire egyedül érezheti magát!

De talán így van jól – talán azért ragaszkodunk a helyhez, mert csak az a hely maradt meg nekünk.

MÁSODIK FEJEZET

Már hangosan olvastam Emily Dickinson versét, amikor rájöttem, hogy mennyire nem illik ide.

Azért választottam, mert megtaláltam a könyvet a dohányzóasztalon, és az anyám ezt a költeményt jelölte meg egy kártyával. Nem gondolkodtam tisztán. Finn ott totyogott körülöttem, és módszeresen húzkodta ki a könyveket a polcokról. El sem tudtam rendesen olvasni a verset, csak annyit láttam, hogy a veszteségről szól, és azt hittem, maga az anyám akarja ezt, különben nem hagyta volna elöl, mintegy jelként – és ha felolvasom, akkor nem kell az anyámról beszélnem a sok ember előtt.

De most, túl későn, felismerem, hogy a vers egy szerető haláláról szól. Annyira nem ideillő, és érzem, hogy lángol az arcom, miközben tovább olvasom. Az apám ledermed, Alice paff lesz. Nem merek rájuk nézni, ahogy visszaülök a helyemre. Érzékelem, hogy minden arc, az ismerősöké és az ismeretleneké, felém fordul.

Visszaveszem Finnt Alice-től – kitárja a karját, ahogy érte nyúlok, és elmondhatatlan megkönnyebbülés, amikor a tömör kis teste lehorgonyozza az enyémet a padon. A nyakába temetem az arcom.

– Ba – mondja. – Blah-ba-ba. – Elégedetten paskolja a fejemet. Megcsókolom a tarkóját és lehunyt szemmel beleszagolok a nyakába, mintha magamba szippanthatnék egy kicsit az érintetlenségéből, amely mit sem tud a körülöttünk zajló gyászos eseményről.

Kísérteties csend van a krematóriumban, csak Finn játék mentőautója üt zajt, ahogy le-föl tologatja a karomon. Végül Alice feláll.

A húgomat ijesztően megszépítette a gyász. Vérágas szemének zöld színe élénken üt el sápadt arcától. A haját hátrakötötte lófarokba. Az apánk csontozatát örökölte. Kasmírholmikat visel a szürke különböző árnyalataiban, a lábán balerinacipő.

Jó néhány centivel magasabb nálam, és olyannyira más anyagból gyúrtak bennünket, hogy senki meg nem mondaná, testvérek vagyunk. Mindig ironikusnak találtam, hogy én vagyok az, aki külsőleg az anyámra ütött. De a gyönyörű zöld szempárt Alice örökölte.

Áll középen, és egyszerűen, de megindítóan beszél arról, milyen inspirációt adott az anyám, barát volt, bizalmas és védelmező, ő pedig azt reméli, hogy egy napon félig olyan jó anyává válhat, mint ő volt. Ha kiállva oda én is a szívem szerint beszéltem volna, ahelyett hogy felolvasom ezt a bizarr verset, az úgy hangzott volna, mintha két teljesen különböző nő nevelt volna fel minket. Alice anyja szilárd támasz volt, szeretetteljes és kiegyensúlyozott; az enyém bánattal átitatott, kiszámíthatatlan, árapályként emelkedő és süllyedő, aki csak azért mutat szeretetet, hogy a következő pillanatban visszavonja.

De a nálam sokkal fiatalabb Alice soha nem látta az anyámnak azt az oldalát, amelyre én nagyon tisztán emlékszem. Azon a nyáron, amikor újszülött volt, én akkor hatéves voltam, anyánk nap nap után az ágyban feküdt a fal felé fordulva, az egyik karjával a feje alatt, miközben Alice a mellére tapadt. Nekem úgy tűnt, hogy ez hetekig ment így, bár valójában fogalmam sincs, mennyi ideig tartott. Csak az üres tekintetére emlékszem, arra, hogy mindig be volt húzva a függöny, és rekedt hangon szólt rám: – Eredj játszani. A babának aludnia kell. – Emlékszem Alice állandó nyivákolására, és arra a borzalmas szagra, ami az anyám testéből áradt, mintha savanyú tejet verejtékezne.

Nem kelt fel, hogy főzzön vagy levigyen a partra, így rengeteg időt töltöttem az almafán gubbasztva és figyelve a kocsikat, amelyek a falu felől hajtottak a házunk előtti útjelző tábla irányába. Kitaláltam egy játékot. Megtippeltem, merre fordulnak, és egy tollkéssel véstem be az eredményt a fakéregbe. Néha elküldött anyám a boltba, hogy vegyek magamnak kenyeret vagy tejet, és emlékszem, egyszer megpróbáltam pirítóst csinálni, de nem tudtam, hogyan működik a kenyérpirító, ezért egy villával tartottam a kenyeret a gép fölött. Ez volt az egyetlen alkalom, amire emlékszem, ami megmozgatta az anyámat, aki dübörgő léptekkel indult felém.

Az apám feltehetően tisztában volt a problémával, mert hétvégenként elvitt kocsikázni vagy fagylaltozni. De valószínűleg teljesen tanácstalan volt, nem tudta, mit tehetne.

Alice ellen kellett volna fordulnom. Ez lett volna az egészséges reakció az újszülött riválissal szemben, de nem ez történt. Emlékszem, úgy éreztem, védelmeznem kell ezt a fura kis erdei lényt, aki még nem egészen való erre a világra.

Voltak más depressziós epizódok is később, ahogy nagyobbak lettünk, az anyám akkor is egész nap ágyban maradt és a falat bámulta, a haja úgy terítette be a párnát, mint a halott levelek. Én pedig próbáltam javítani a helyzeten. Elvittem hintázni a totyogó Alice-t, rendet raktam a konyhában, vagy virágot szedtem és odatettem az anyám ágya mellé egy befőttesüvegben. Aztán, valamikor, megszűntek ezek az epizódok, és én is idősebb lettem, majdnem tinédzser. De addigra már állandósult a neheztelésem. Tudtam, hogy nem bízhatok meg az anyámban, és ekkor kezdődtek köztünk a nagy veszekedések. Alice anyja és az én anyám tényleg nagyon különböző ember volt.

Sokan jönnek oda hozzám a szertartás után részvétet nyilvánítani és aranyoskodni Finn-nel, aki eközben randalírozik – belemarkol a virágokba, nekirohan az emberek lábának, elugrik a simogató kezek elől, mindent összefogdos és megrángat. Senki nem hozza szóba a verset, de sokan mondják azt, hogy mennyire hasonlítok az anyámra. Egy anyám korabeli nő hennázott hajjal és perui fülbevalóval arról beszél, hogy ki kellene állítani az anyám műveit. – Csodálatos művész és csodálatos barát volt. – Megérinti a karomat és találkozik a tekintetünk. Kedvesen néz rám, finom bőr színe van a szemének. – Tudom, hogy voltak problémáitok, de ő mindig nagy büszkeséggel beszélt rólad és a gyönyörű unokájáról.

Érzem, hogy elszorul a torkom, és egy pillanatra belém döbben, hogy ez a nő lehet a varázslatos hiányzó láncszem az anyámhoz – ő megtalálhatná és visszahozhatná az anyámat. Egy zsebkendőt nyújt felém és azt mondja: – Nagyon sajnálom, Kal.

Sápadt a reggeli fény, pára lepi a konyhaablakokat. Látom az almafa sziluettjét; a csupasz gallyakat rázza a szél. Alice a mosogatónál áll, háttal nekem.

Felfogja a haját a nyakából, miközben a mobilján beszél.

Finn átölel a karjával, még álmos és nyűgös. Hidegnek érzem a követ a talpam alatt, már bánom, hogy nem húztam vastag zoknit. Még nem indult be a fűtés, és én Dougnak egy régi, meleg pulóverében vagyok, aminek feltűrtem az ujját. Gondolkodás nélkül bújtam bele. Doug illatát érzem.

Még fél hét sincs, de Alice már belekezdett anya iratainak átnézésébe. Dossziék és mappák hevernek a konyhaasztalon. Felmerül bennem, hogy aludt-e egyáltalán.

Nagyon szorgalmas, és kínosan ügyel arra, hogy azt tegye, ami helyes – mindig is ilyen volt.

Még ma vissza kell mennie az irodába, de amennyire tudom, senki nem várja otthon, amikor este hazaér, nincs, aki vacsorát készítene neki, és akinek a vállán kisírhatná magát az anyánkat gyászolva. Peckesen áll a mosogatónál, leggings és nagyméretű pulóver van rajta, bólogat a telefonba. A nyaka törékenynek látszik a fejéhez képest.

Nekem is el kéne mennem. Csakhogy nem mehetek haza. Elképzelni sem tudom, hogy most ott álljak ugyanabban a szobában, mint Doug. Találnom kell egy helyet, ahová mehetnék. Alice befogadna minket. Próbálom elképzelni magam és Finnt a tiszta, fehér lakásában.

– Ez egyszerűen nem reális! – csattan fel Alice.

– Le. – Finn vergődik. A combjára teszem a tenyerem, és érzem, hogy milyen tömör. – Le!

– Mi lenne, ha most beülnél a székedbe, és előbb megreggeliznénk? – Gyorsan beteszem az etetőszékbe.

– Ezt nem tehetjük – mondja kurtán Alice. Megfordul, rám néz a válla felett, és a plafonra szegezi a tekintetét. Kivel beszélhet ilyen korán reggel? Nem alszik már senki?

– Le! – Finn az etetőszék asztalára csap, aztán megbámulja a kezét – két dundi tengeri csillag. Újra odacsap, élvezi a zajt.

– Ülj meg szépen egy kicsit, drágám, és hozok neked tejet. – A hűtőhöz rohanok, közben lófarokba fogom a hajam a csuklómon lévő hajgumival. Finn ugrásra készen figyeli, ahogy megtöltöm a csőrös bögréjét, aztán két kézzel megragadja, rácuppantja a száját és kiles rám a pereme fölött. Megcsókolom a feje búbját, és elkezdek kenyeret szelni.

– Apa még alszik? – tátogom némán, amikor Alice megint felém fordul.

A dolgozószoba felé mutogat.

Hol is lehetne? Még ilyen kora reggel, a temetést követő napon is felkel és dolgozik.

Nem kéne meglepődnöm, hiszen ez volt az apám reakciója szinte minden nehéz helyzetben, amióta csak az eszemet tudom. Visszavonulni és dolgozni. Londonba menni. Még többet dolgozni.

De igazságtalan vagyok. Fel van dúlva. Rémes volt a tegnap este.

Miért is ne folyamodna bármihez, ami egyenesben tudja tartani? Az anyám halálának pillanatában szürke fátyol ereszkedett az apám arcára, és most kizökkent, elbizonytalanodott, mintha már a vér sem keringene olyan hatékonyan a testében, mint azelőtt. Teljesítette, amit abban a bűnbánó levelében ígért, szerette az anyámat, és az utolsó percig gondoskodott róla.

Természetesen egy szó sem esik többé az éjszakai találkozásunkról a lépcsőnél. Amióta csak vissza tudok emlékezni, soha nem beszéltem az apámmal olyasmiről, ami a legtávolabbról is személyes. Úgy képzelem, hogy halálra válna tőle. Azon tűnődöm, hogyan fogja most átszervezni az életét. Nem jöhet már ide hétvégenként, ebbe a hideg és üres házba. Elképzelem, ahogy péntek esténként végighajt a falun, és belép a visszhangos előszobába. Lehetetlen. Nyilván el fogja adni a házat. Hát persze hogy eladja. Nélküle, az anyám nélkül csak tégla és kovakő a családi otthon, amellyel körbeépítettek egy elviselhetetlen, mindent betöltő hiányt.

Megvajazom Finn pirítósát, Marmite élesztőpástétomot kenek rá, és katonákat vágok belőle. Elvesz egyet, és úgy vizsgálgatja, akár egy lenyűgöző műtárgyat. Aztán összeroppantja az öklében. A haja szanaszét áll, pihés csomókba tapad a tarkóján, a frufruja túl hosszú, és alatta Doug csokoládébarna, kerek szeme a sötét szempillákkal. Betöm egy falatot a szájába. Odahajolok és kisimítom a hajat a szeméből.

És ekkor minden előzetes figyelmeztetés nélkül ott vagyok újra, az ágyunknál, Doug telefonjával a kezemben, és olvasom azt a két szöveges üzenetet, ami mindent megváltoztatott. Hogy tehetett ilyet?

Felragadom a kávéfőzőt az asztalról, és töltök magamnak Alice erős kávéjából, aztán leülök Finn mellé, és kortyolgatom. Alice egész nap kávézik. Olyan, mint a szirup, és már kezd kihűlni. Nem létezik, hogy ez jót tegyen neki. Nem csoda, ha nem tud aludni. Ennem kéne valamit, de amióta megtaláltam Doug telefonját, szinte egyfolytában émelygek. És annyira fáradt vagyok. Semmire nem vágyom, csak lefeküdni. Mindkét kezemmel megdörzsölöm az arcomat. Jót tenne egy zuhany. Nagyon. Kávé.

Alice megáll az asztalnál és föltartja a mutatóujját.

– Nem hiszem, hogy ez reális – mondja a telefonba. Furcsa őt domináns szerepben látni.

A kishúgom, jövök rá, valószínűleg nagyon is félelmetes tud lenni a munkahelyén.

Fogalmam sincs, hogyan képes most a munkára koncentrálni. Még mindig bólogat a telefonba, miközben egy dobozra bök az asztalon, ami úgy néz ki, mint egy régi ékszeres ládika.

Mindenen meg akar osztozni velem. Alice megszállottja az igazságosságnak. Talán mert jogász – vagy talán az örökös lelkifurdalás miatt, mert ő volt a jobban szeretett gyerek.

– Igen, negyed. – Megint a dobozra mutat. Aztán letakarja a mobilt a kezével. – Ezt találtam – súgja oda –, a gardrób aljában volt. Szerintem csak néhány apróság és bizsu a kaliforniai egyetemi évekből, kérsz belőle valamit? – Elveszi a kezét a telefonról. – Mi annak a költsége?

Akkora, mint egy cipős doboz, de nem olyan magas, és kék bársonnyal van bevonva. A sarkoknál már kikopott és nem egyenletesen fakult az anyag, a bélelt tetőn van egy hosszúkás benyomódás, mintha éveken át be lett volna szorítva valami mögé.

Finn rágcsálja a pirítóst. Kidagad az arca, akár egy hörcsögnek; várakozóan néz fel rám.

– Ízlik a pirítós? – kérdezem. Vigyorog.

Lassan felnyitom a ládika fedelét.

Egy gyufásdoboz nagyságú elefántcsont faragvány van legfelül, alatta egy jegyzetfüzet. Kiemelem és a fény felé tartom.

Egy halszerű lény üreges hassal, amelynek cikcakkos mintát véstek a testére. Zörög benne valami. Másik szögbe fordítom és belekukucskálok. Rájövök, hogy egy bandzsító emberi arcba bámulok, vagy majdnem emberi arcba, egy túlméretezett, kocka alakú valamibe, két nagy szemmel és egy grimasszal, amely apró, szögletes fogakat tár fel. Egy pillanatig úgy rémlik, mintha élne és belém haraphatna. Leteszem.

Aztán kihalászom a jegyzetfüzetet. Nem lehet kisimítani a borítóját. A papír halvány teaszínű, de a szabályos, középiskolás kézírás eltéveszthetetlen. Ez az egyetlen dolog az amerikai múltjából, amelytől soha nem tudott megszabadulni.

Magánhangzók sorát látom, eeeeoooup. Lapozok egyet. Időpontok listája az egyik oszlopban, 06.00-val indul és 18.18-ig tart. Az időpontok mellett további magánhangzó-torlódások, jegyzetekkel, „melluszonycsapás”, „szimultán merülés”, „B ugrás”. Előrelapozok néhány oldallal – tudományos zsargon, további fura megfigyelések, „farokemelés”, „farkuszonyemelés”, „nyugalom”.

Évek óta nem gondoltam már erre. Könnyű elfelejteni, hogy az anyám egykor tudós volt. Nem tudom, kérdeztem-e őt valaha a félbehagyott doktorátusáról – annyit tudok, hogy tengerbiológusnak készült; delfineket tanulmányozott, azt hiszem. De valószínűleg azért nem érdeklődtem soha a részletek iránt, mert mindig felkapta a vizet, ha a múltja került szóba. Ahogy idősebb lettem, rájöttem, hogy mélységes megbánást és talán szégyent érez a félbehagyott kutatómunkája miatt.

Feltehetően ez okozta kezdetben a depressziós epizódokat. Ismerős történet ez, egy tehetséges, intelligens nő kénytelen lemondani a szenvedélyesen űzött hivatásáról, hogy aztán a háziasszonyok unalmas életét élje. Nem csoda, hogy depressziós lett.

Kamasz koromban úgy okoskodtam, hogy mivel miattam kellett lemondania a PhD-ről, alapvetően én tehetek a boldogtalanságáról. Ezért aztán nem nagyon akartam felhozni a témát.

Most persze már látom, hogy ennél bonyolultabb lehetett a dolog. Kezdve mindjárt a nem diagnosztizált szülés utáni depresszióval. De most már késő. Most már sosem fogom megtudni, miért volt olyan szomorú, sosem fogom megtudni, miért érdekelték a delfinek vagy miért adta fel a PhD-t, és miért nem dolgozott soha többé. Folynak tengerbiológiai kutatások az Atlanti-óceánnak ezen a partján is, de ő soha még csak egy tropicariumba sem vitt el bennünket. Most már semmit nem fogok megtudni a gyerekkoráról, a nagyszüleimről vagy arról, hogy miért utálta az apját annyira, hogy még csak beszélni sem volt hajlandó róla.

El sem tudom képzelni, miért őrizte meg ezt a régi jegyzetfüzetet. Mi az ördögnek akart megtartani egy emlékeztetőt az életének arról az időszakáról, amelyet már-már kórosan próbált eltemetni? Ide-oda lapozgatok a füzetben, azt remélve, hogy választ kapok, vagy talán egy-két naplóbejegyzést is, de csak tudományos szövegek vannak benne.

Mégis furcsa, hogy most itt tartom a kezemben a múltjának ezt a bizonyítékát. Mindig úgy éreztem, mintha az élete első fele, mindaz, ami azelőtt történt, hogy feleségül ment az apámhoz és Angliába jött velem, az, hogy amerikai volt, fiatal, szabad és tudós, nem is létezett volna. Az apám szintén úgy viselkedett, mintha az anyám csak azóta létezne, amióta elhozta Angliába. És nekem soha nem tűnt igazán amerikainak – bár az akcentus nyomai végig megmaradtak a beszédében, és ott volt a mogyoróvajas plusz lekváros szendvics, amit ő MVL-nek hívott, és mindennap betett az uzsonnás dobozunkba.

Rengeteg átlátszó fóliát használt a csomagoláshoz. Az ebédszünet fele azzal telt, hogy lehámozzuk. Ugyanígy járt el minden csomaggal és a borítékokkal is. Több méter celluxszal tekerte körbe őket, mintha a postázó helyett egy háborús övezetbe küldené azt a borítékot. Gyakorlatilag szerszámkészlet kellett ahhoz, hogy felbontsd, tapétavágó, hegyes olló.

Egy pillanatra elfog a kétségbeesés. Mintha valaki felnyitott volna, kikaparta a belsőmet és ott hagyott volna egy lüktető lyukat. Az anyukámat akarom. Vissza akarom kapni. Nem halhatott meg. Ez egyszerűen lehetetlen.

Leteszem a jegyzetfüzetet a faragott hal mellé. A falak összehúzódnak, majd kitágulnak; rosszul vagyok. Megpróbálok a testemen kívül fókuszálni valamire. A festményére nézek. Mindig is itt volt, ezért majdnem elsiklom fölötte. Pedig fantasztikusan eleven a brightoni móló – a még létező – képe, szürkék és kékek, a néző szeme felé gördülő hullámok, a felverődő fehér tajték, a lángoló nappal. Kényszerítem magam, hogy nagyokat lélegezzem.

– Jól vagy?

Alice már befejezte a telefonálást.

– Én csak… – veszek még egy nagy levegőt –, az MVL szendvicsekre gondoltam. Az átlátszó fóliában. Meg a celluxra… arra a rengeteg celluxra, amit a postai küldeményekre ragasztott… – Alice nehézkesen leül mellém. Egymásra nézünk és mindketten elsírjuk magunkat. Megragadjuk és szorongatjuk egymás vállát.

– Mamamama! – énekli Finn. Az etetőszékhez veri a bögréjét. – Maaaaamaaa. Mammama! – Hátratolom a székem és megtörlöm az arcom a kezem fejével. Alice ugyanígy tesz, aztán mindketten párás szemmel mosolygunk rá.

– Elisz? – Finn széles vigyorral válaszol. Mindig, gyakorlatilag a legelső találkozásuk óta személyes kihívásnak tekintette Alice-t. Érzékeli a feszengését és az imádatát, és ad arra, hogy a legellenállhatatlanabb mosolyával tüntesse ki.

Alice megtörli a szemét, feláll és gyöngéden megsimogatja Finn haját.

Finn újabb pirítós katonát töm a szájába.

Alice mosolyogva lehajol hozzá. Finn odakínálja neki a markában a megcsócsált kenyeret.

– Hamm – mondja Alice és úgy tesz, mintha bekapná. Finn közelebb nyomja az arcához, összekenve Alice kivörösödött orrát.

Egy fehér kötött négyzet fekszik az anyám ékszeres ládikájának a fenekén. Kiemelem, és fénytüskék szúródnak át a finom szemek között. Megfordítom. Kék szállal egy cirkalmas K van belehímezve.

Megint elszorul a szívem, kincsként őrizte meg a csecsemőkoromból. Van egy doboz Alice babaholmijával a padláson, de azt nem tudtam, hogy belőlük is megtartott valamit, amelyeket velem együtt hozott el Kaliforniából. Gyengéden kisimítom a takaródarabkát a doboz mellett az asztalon.

Még egy tárgy maradt – egy kövér, szürke kő, akkora, mint a hüvelykujjam és szív alakú. Sima és szinte súlytalan. Megpróbálom elképzelni az apámat, amint neki adja egy kaliforniai strandon a naplementében, annyi sok évvel ezelőtt, amikor megismerkedtek és egymásba szerettek. Mielőtt az apám megcsalta.

De ez a történet valószerűtlennek tűnik. Nem igazán tudom elképzelni az apámat, ahogy szív alakú kavicsokat szedeget a tengerparton.

A strand, meg a kaliforniai napfény nem az ő műfaja. Ő a hideg északi városokba való, ahol jól szabott öltönyben járkál a nevezetes épületek között, és az építész szemével méri fel őket.

Alice odahajol és végighúzza a mutatóujját a faragáson. – Mi akar ez lenni? – Még mindig maszatos az orra, és én hirtelen szeretném kitárni a karom és magamhoz ölelni a húgomat. Szeretném megsimogatni a haját és azt mondani neki, hogy minden rendben lesz, és nem marad örökre ilyen heves a gyász érzése. Talán köztünk is rendbe jön sok minden, most, hogy nincs már velünk az anyánk, akiért versengjünk. De ez nem így működik nálunk. Mindig is úgy működött, hogy Alice az okos, aki mindent összetart. Ő aggódik értem, de én nem aggódom érte. Én nem tudom őt megvigasztalni, noha régen, amikor még kicsi volt és megütötte magát, hozzám szaladt először. De ez teljesen megfordult, amikor nagyobbak lettünk, az én kapcsolatom egyre inkább elromlott az anyánkkal, és Alice lett a békítő, az elsimító, a szervező.

Most elfordul és kitölt magának még egy kávét.

– Alice?

– Tessék.

– Ne haragudj, hogy szemét voltam, és nem jöttem, és rád hagytam a betegségének az összes gondját. Most már nagyon bánom, hogy nem voltam itt.

– Ugyan már. Ne bánd. Semmi baj.

– Az a helyzet, hogy nem tudtam, akarja-e egyáltalán, hogy itt legyek – mondom. De tudom, hogy ez nem a teljes igazság. Az úgy szólna, hogy nem tudtam, hogyan lehetnék itt, féltem, hogy eltolna magától, amikor már csak hetei voltak hátra, és nem hittem abban, hogy van kibékülés a halálos ágynál. Vagy lehet, hogy még ennél is zűrösebb. Talán nem voltam képes szembenézni azzal a lehetőséggel, hogy nem lesz kibékülés – és aztán így is, úgy is meghal. Gyalázatosan gyáva voltam.

Alice kiissza a kávéját, majd vigyázva az asztalra teszi a bögrét. Ez egy Emma Bridgewater bögre, egy kiskakas van rajta. Mindketten úgy nézzük a kiskakast, mintha leugorhatna a bögréről és megmondhatná nekünk, hogy most mit tegyünk.

– Tudsz tőle aludni? – kérdezem.

– Tessék?

– Attól a sok kávétól.

– Egyáltalán nincs rám hatással. Úgy alszom, akár egy kisbaba. Neked is ki kéne próbálnod, Kal. Hasznosabb lehetnél, ha kevésbé lennél kimerült.

Ránézek. El akarom neki mondani, hogy a kisbabák valójában soha nem alszanak – legalábbis az enyém nem. Tizennyolc hónapja jóformán nem volt egy zavartalan éjszakám sem. Ami megmagyarázhatja, hogy a férjem miért… egy pillanatra hallom a vér dobolását a fülemben.

– Ne haragudj – mondja Alice. – Te jó isten, én is fáradt vagyok. Nagyon, nagyon fáradt. – A kezébe temeti a homlokát. Hosszú, elvékonyodó ujjai vannak puha körömággyal, finom ujjbegyekkel és szabályosra reszelt körmökkel. – Ez rettenetes.

– Tudom. – Csendben ülünk egy másodpercig. Finn ropogtatja a pirítósát és rugdossa a sarkával az etetőszéket.

Teljesen más a kettőnk élete. Alice magas szintű tárgyalásokon és értekezleteken tölti a napjait, business osztályon repked New Yorkba és Dubaiba, Szingapúrba és Hongkongba, miközben én megosztom az időmet a zenés gyermekfoglalkozások, a Kis Napraforgó Játszóház, a Sainsbury, a hinta és az iroda között – ahol egyre kevesebb hasznomat veszik.

– Mikor mész vissza Oxfordba?

– Nem tudom. Te meddig maradsz?

– Hát, nekem még ma vissza kell mennem Londonba. Van egy fontos munkám… tudod, hogy van az.

Valójában nem tudom, pontosabban már nem tudom, de azért bólintok.

– Oké, menj csak, ha menned kell. Már így is nagyon sokat tettél itt. – Finn felfordította a csőrös bögréjét, és folyatja ki a tejet a műanyag asztalra, aztán beletapicskol az elázott pirítósba, lefröcskölve a padlót.

– Szabad ezt neki? – kérdezi aggodalmasan Alice.

Felállok és elveszem tőle a bögrét. Finn nyafog és mindkét kezével utána nyúl. Visszaadom neki a bögréjét, mire az arcomba önti. Miközben kitörlöm a tejet a szememből, eszembe jut, hogy három felvett interjúm van kint a kocsiban. Le kellett volna adnom valakinek az irodában, hogy tovább dolgozzon rajta. De minden összejött.

Azelőtt fontos volt számomra a betegtapasztalatok kvalitatív kutatása. Azelőtt nagy energiákat fektettem abba, hogy a leghitelesebb, legátütőbb történetet kapjam minden meginterjúvolt embertől. De a munkaidőm heti másfél napra zsugorodott, ami már önmagában is csaknem értelmetlenné teszi a tevékenységem.

A keresetem alig fedezi a bébiszittert. Befejezetlenül, félig vagy rosszul végzem a napi munkát és a belső ügyeimet is, mondván, majd mások rendbe teszik. De ha feladom az állásomat – azt a munkát, amelyet valaha szerettem és keményen megdolgoztam érte –, akkor mi marad? Nem tudom elképzelni magam főállású háziasszonyként – láttam, hogy ez mit tett az anyámmal. Így az egyedüli megoldás többet dolgozni, nem kevesebbet. De az nem megy, mert akkor még többször kell Finnt a bébiszitterre bízni, amitől rosszul érzem magam. Még olyan kicsi, és szüksége van rám. Tudnia kell, hogy az anyja mindig mellette van, mindig őt teszi az első helyre.

Könnyebb lenne, ha Doug rugalmasabban oszthatná be a munkáját. De miközben az én munkaóráim száma egyre csak csökkent, Dougé tovább nőtt, miután kinevezték professzorrá, hogy a könyvéről és a nemzetközi előadói meghívásairól már ne is beszéljünk. Hónapról hónapra egyre zsúfoltabb a napirendje, több lesz az utazás, az értekezlet, az előadás, a konferencia, miközben az én életem mindinkább Finn és a háztartás köré szerveződik. Nem is értem, hogy a több éves tanulás és törekvés után hogyan kötöttem ki a játszóházban és a zenés gyermekfoglalkozásokon, de egyet nagyon is tudok, hogy innen egyenes út vezet oda, ami most Douggal történik.

Alig hiszem el, hogy csak egy hete volt, amikor hajnali ötkor szétdúltam otthon a gardróbot, Doug pedig a hátam mögött állva kérlelt: – Hagyd abba, légy szíves, hagyd abba. Várj… nekem is veletek kéne mennem.

És én rá sem tudtam nézni.

Egész éjjel odalent ültem a bőrfotelban, amíg Doug az emeleten aludt. Már készültem, hogy megyek és felébresztem, szembesítem a felfedezésemmel, amikor megszólalt a mobilom. Nem mondhatnám, hogy meglepődtem a pánikba esett Alice hangját hallva, aki azt kérte, hogy azonnal induljak Sussexbe. Egész héten erre a hívásra vártam.

Bedobáltam néhány ruhát és pelenkát Finn-nek, a nyusziját, a csőrös bögréjét és a játékautóit egy táskába. Aztán bementem a hálószobánkba, hogy magamnak is összeszedjek pár holmit, mielőtt felébresztem Finnt, hogy takarókba csavarva finoman kicsalogassam a kora hajnali januári ködbe és beültessem a kocsi gyerekülésébe.

Doug kezdetben a sokkhatásnak tudhatta be a viselkedésemet, de egy ponton, miután már elmentem, észre kellett vennie, hogy a telefonja odalent van a bőrfotelban. És abból már rájöhetett, hogy a nő másik SMS-ét is láttam.

Talán azt hitte, hogy az anyám halála miatt megfeledkezem az egészről.

De persze minden azóta folytatott beszélgetésünkből kihallom a bűntudatot. És minden alkalommal szíven üt. A bűntudata bizonyítja, hogy ez valóságos, nem csak képzelt dráma, vagy ostoba félreértés.

Alice az iPadjét nyomkodja, Finn az asztal szélét püföli a bögréjével, és gügyörészik magában, miközben a lábával dobol.

– Milyen szépen énekelsz – mondom neki hátradőlve a széken.

– Jól vagy? – kérdezi Alice. – Biztos, hogy jól vagy?

Ránézek.

– Nem biztos. És te?

– Nem igazán.

Egymásra bámulunk. Finn elcsendesedik és minket figyel, talán attól fél, hogy megint bőgni kezdünk.

Aztán Alice vesz egy nagy levegőt.

– Kal, nem kell válaszolnod, ha nem akarsz, de miért nem engedted, hogy Doug ide jöjjön? Tudom, hogy szerinted jó okod van rá, de nyilván… ő nem… Úgy értem, hogy ez most komoly. Mi van veletek?

Finnre pillantok. Nem magyarázhatom el neki, miközben itt ül Finn, fülig maszatosan a tejtől és a fűszerkrémtől, és ránk függeszti a barna szemét.

– Rendben – mondja Alice. – Megértem, ha nem akarsz beszélni róla.

Iszom egy korty kávét, aztán odahajolok és kisimítom a hajat Finn arcából.

– Most tényleg nem tudok beszélni róla. – Nagyon le kéne már vágni Finn frufruját. – Ha őszinte akarok lenni, még csak gondolni sem bírok rá. – Megpróbálom egy kupacba kotorni az ázott morzsákat Finn tálcáján.

– Nem baj. Ne aggódj emiatt. – Alice hátratolja a székét, feláll és elkezdi összerakni a papírjait. Én kiemelem Finnt az etetőszékből és leteszem a földre. A szabadságtól megrészegülve a nyitott mosogatógép felé totyog az űrhajós pizsamájában. – Semmi gond – mondja Alice. – Megértem, miért érzed úgy, hogy most nem tudsz foglalkozni semmi mással. Ja, és képzeld el, hogy még mindig nem találom azt a rohadt születési anyakönyvi kivonatot.

– De most nincs is rá szükségünk, ugye?

– Tudom, de akkor is meg akarom keresni. Furcsa, hogy nincs meg. Itt valami hiba van.

Ezért Alice a jól kereső ügyvéd, nem pedig én.

– De az nem lehet, hogy magával sem hozta Amerikából? – vetem fel. Finn a piszkos edényt pakolja ki a mosogatógépből, és rakosgatja lassan, szép rendben a padlóra.

– Nem lehetsz brit állampolgár születési anyakönyvi kivonat nélkül.

– Brit állampolgár volt egyáltalán? Ezt konkrétan tudjuk?

Alice a homlokát ráncolja.

– Nem tudjuk. Viszont a házasságlevelét megtaláltam. Tudtad, hogy te már nyolc hónapos voltál, amikor összeházasodtak?

Bólintok, és meglep, hogy van valami, amit én tudtam az anyánkról, Alice meg nem.

– Közvetlenül azelőtt házasodtak össze, hogy apa Angliába hozott minket.

– Ez azért elég menő, ha jobban belegondolsz – mondja Alice. – Jó nagy nyomás lehetett rajtuk, hogy törvényesítsék a kapcsolatukat.

– Kaliforniában, a hetvenes években talán nem.

– De apa szülei részéről?

– Ez viszont igaz…

Rezegni kezd a telefon a farmerem zsebében.

– Kal! – kiáltja Alice.

Követem a pillantását. Finn egy nagy konyhakést forgat, széttett lábbal, mint egy harcos. Villog a penge.

Átvetem magam a konyhán és kicsavarom a kezéből. Riadt tekintettel néz fel rám.

– Veszélyes! – mondom ijedt hangon, és a magasba emelem a kést. – Veszélyes! A kések nagyon, nagyon veszélyesek!

Beteszem a mosogatóba. Remeg a kezem.

– Enyém! – Finn dühösen, két kézzel nyúl utána. – Enyémenyémenyém!

– Nem. Veszélyes. Megvágod magad. A kés megvág. Au!

– Nem. Enyém. Enyém!

Huzakodunk egy darabig, végül Finn beéri egy szappanos mosogatókefével. Összeszedem a csetreszeket a padlóról és becsukom a mosogatógépet, közben érzem Alice-t a hátam mögött.

– Egész embert kívánnak, igaz? – kérdezi. – A totyogók.

Visszaülök, és figyelem, ahogy Finn súrolja a konyhaszekrényt a kefével.

– Akkor te inkább nem?

– Imádnivaló. – Alice mosolyog. – De azért örülök, hogy a tiéd.

Nem tudom, miért szingli Alice. Hiszen kedves, okos és igazán gyönyörű. Lehet, hogy csak túl elfoglalt a fiúzáshoz. Vagy talán van valakije, csak nem mondta el nekem. Van valami önmagának való Alice-ben. Nem tudom őt elképzelni párban, pedig régebben voltak barátai. De nem ez tűnik a megfelelő pillanatnak arra, hogy a szerelmi életéről érdeklődjem. Megnézem a telefonomat. Három hangposta üzenet, valószínűleg mind Dougtól.

Szeretném, ha békén hagyna.

– Figyelj. – Alice előbb a mobilra, aztán rám néz. – Ha ki akarsz választani néhány ékszert, mielőtt elmész…

– Nem, dehogy. Nem kérek semmit, tényleg nem. Tiéd lehet az egész.

– Micsoda? Miért? Választanod kéne valamit. Nem lehet mind az enyém.

– Dehogynem, Alice. Megérdemled. Nekem nem kellenek az ékszerei.

– Akkor is válogathatsz, ha már készen állsz rá – mondja.

– Nézd, mi lenne, ha te vinnéd az ékszereket, én pedig megtartanám ezt a dobozt? – Magam elé húzom a ládikát. – Ebben őrizte az amerikai dolgait. Kettőnk közül én vagyok az, aki Amerikában született, ezért legyen ez az enyém, oké? A tiéd meg az ékszer.

Alice a plafonra emeli a tekintetét és sóhajt. Aztán összeszedi a maradék iratokat.

– Dél körül vissza kell mennem Londonba. Addig végezni akarok itt és… – Elindul az ajtó felé, aztán megáll és visszafordul. – Kal, bármi történt köztetek Douggal, meg fogjátok oldani, nem igaz? Kénytelenek lesztek.

Bólintok, de nem válaszolok. Csukott szemmel kihörpintem a maradék kávét, aztán felállok, fogok egy törlőkendőt, letérdelek és letörlöm a maszatot Finn arcáról. Tiltakozik. Megcsókolom, hátradobom a kócos hajam és felmérem a pusztítást – tej és pirítós szétmaszatolva a padlón a mosogatógép előtt és a fehér konyhaszekrényeken. Hallom, hogy mögöttem becsukódik az ajtó, aztán Alice könnyű lépteit a lépcsőn. Felnyalábolom Finnt és a karomba zárom tömzsi kis testét. Fűszersó- és tejszaga van, s valahol ezek alatt álomillata. Olyan szorosan hunyom le a szemem, hogy csillagokat látok. Ez az egyetlen, ami igazán fontos. Hogyan tudná Doug eldobni magától ezt? Finn a nyakam köré fonja a karját és a hajamba temeti a ragacsos képét. – Mama – gügyögi. – Mamamamamamamama.

Valamikor majd szembe fogok nézni Douggal. Ez elől nem lehet elmenekülni. Ám akkor hirtelen, ahogy Alice erős kávéja berúgja a motort a fejemben, azt gondolom, hogy képes vagyok rá. Most. Megmondom neki, hogy láttam a szöveges üzeneteket és tudom, hogy viszonya van. Leteszem Finnt, megcsókolom és lábasokat, fakanalakat szedek elő a szekrényből. Finn felragadja a fakanalat és dobolni kezd.

Én pedig, mielőtt meggondolhatnám magam, benyomon a „Doug” gyorshívó gombot. Forog velem a konyha, miközben kicseng és felveszi.

– Hála az égnek, Kal. Megállás nélkül hívlak! Miért nem veszed fel? Jaj, szerelmem, jól vagy? Mi történik ott? Belebolondulok az aggodalomba… nem tudom elhinni, hogy nem engedtél oda utazni, miért… – De én eltartom a telefont a fülemtől. Levegőt veszek, kifújom.

Érzem, ahogy a bűntudata lepattan az átjátszó tornyoktól hozzám, és vibrál tőle a testem. Nem hallom, hogy mit mond, mert minden más olyan hangos. Fogta a kis családunkat, és darabokra zúzta. Az elmúlt nyolc év egyszerre olyan történetnek tűnik, amit csak kitaláltam, mert hinnem kellett abban, hogy a szerelem egyszerű és állandó, de ő most széttépte. Ez nem lehet igaz.

– Elég – mondom.

– Tessék?

– Láttam a telefonodat. Láttam, Doug. Elég a hazudozásból.

Csend lesz.

– Mit láttál?

– Tudod te azt.

– Arra gondolsz…? Oké, oké. Most már értem. Nézd, ez nem…

– Most nem tudok erről beszélni veled! – üvöltöm. – Jézusom!

– Ne… figyelj ide, Kal… Én…

De képtelen vagyok ezt hallgatni. Leteszem.

A következő pillanatban már cseng is. Elhajítom, lepattan a falról, nyomot hagyva a vakolatban.

Finn felnéz, elkerekedik a szeme.

– Semmi baj, kicsim, minden rendben.

Egy ideig, nem tudom, meddig, csak ülök ott és bámulom a mólóról készült festményt az asztal fölött, képtelen vagyok megmozdulni, gondolkozni, miközben Finn csépeli a fakanállal az anyám drága Le Creuset edényeit.

Aztán bejön az apám. Hamuszürke az arca, fehér ingben és sötétkék pulóverben van, a kordnadrágja kissé lötyög a hosszú lábain. Megkérdezi, szinte ünnepélyesen, hogy nem volna-e kedve Finn-nek sétálni egyet a kertben. Én sürgölődni kezdek, megkeresem Finn kabátját, sapkáját és a piros gumicsizmáját. Azon tűnődöm, mennyit hallhatott az apám, és zavarban vagyok, ugyanakkor meghat, hogy így siet a segítségemre. A következő gondolatom már az, hogy ő aztán sokat tudhat a hűtlenségről.

Kimennek kettesben a bejárati ajtón, az apámnak oldalt kell hajolnia, mint fának a szélviharban, hogy elérje Finn kis kezét.

Ülök a konyhaasztalnál. Nem mehetek haza, ez nyilvánvaló.

Ha csak eszembe jut, hogy konfrontálódom Douggal, hullámokban tör rám a félelem és a harag, egyik jön a másik után, hogy meg kell kapaszkodnom az asztal szélében, ha tartani akarom magam. Most tiszta fejre van szükség. Nem akarok mást, mint a lehető legmesszebbre távolodni ettől a zűrzavartól. Így nem tudok gondolkodni – és nem tudok beszélni Douggal.

Nem mehetek haza. De nem maradhatok itt sem, az anyám dolgaival körülvéve, a nehéz gyerekkorom és a sok elvesztegetett alkalom emlékeitől kísértve. El kell menekülnöm, hogy ne kelljen mindezzel szembenéznem.

Alapvetően el akarok tűnni.

Mindig azt hittem, hogy van még idő. Soha nem gondoltam arra, hogy így fog meghalni, hiszen még a hatvanat sem töltötte be. Mindig fiatalabbnak és megtörhetetlenebbnek tűnt, mint más anyák. Fitt és erős volt. Voltak különös, kalandos tudományai, amelyek nem fértek össze a szupermarketek, a kutyasétáltatás és a festegetés világával. Nemcsak azt tudta, hogyan kell halszigonyt készíteni, hanem tényleg meg tudott szigonyozni egy pontyot az Ouse folyó sekély vizében. Egyszer megtanított tüzet csiholni, mint a cserkészek, csak gallyak és egy tükör segítségével. Boszorkányosan viszonyult a természethez, gombát gyűjtött és tudta, milyen növényekből lehet gyógyteákat készíteni; meg tudta nevezni a csillagképeket, értelmezni a hold és az árapály kapcsolatát. Tudott tengerészcsomókat kötni. Erről megfeledkeztem. Előjön egy eltemetett emlék, nyáron a Birling Gapnél strandoltunk, feltámadt a szél, én frottírköntösben ültem a homokban, ő pedig különböző csomókat mutatott nekem. Ahogy a kötélen dolgozott, sorra meg is nevezte őket, rögzítő hurok, szorító nyolcas, dupla gassza, szarvkötélcsomó, keresztcsomó. Megviselt és érdes volt a bőr a kezén – inkább egy paraszt keze, mint művészé. Mindig föld vagy festék volt a körme alatt.

Egyszerűen robosztus alkat volt. Soha nem betegeskedett, nem csinált ügyet a vágásokból és a horzsolásokból – sem a mieinkből, sem a sajátjaiból. Emlékszem, egy este belevágott a tenyerébe, amikor ki akarta piszkálni a viaszt egy gyertyatartóból, és arra mentem be a konyhába, hogy egy bugyit teker kötésnek a kezére. Minden csupa vér volt, mint egy kaszabolós horrorfilmben.

Eszébe sem jutott segítségért kiáltani, holott én a szomszéd szobában néztem a tévét, Alice meg odafent írta a leckéjét. Hívtam a 999-et, és kijött egy mentőautó. Tíz öltéssel kellett összevarrni.

Legyőzhetetlennek tűnt, és minden olyan gyorsan történt, legalábbis számunkra, diagnózis, hanyatlás, halál. Soha nem gondoltam, hogy ilyen kevés időm marad rendbe hozni a dolgokat.

Pedig pontosan erre figyelmeztetett Doug, amikor egy éve, karácsony második napján meglátogattuk a szüleimet, még a diagnózis előtt. Ahogy kihajtottunk a faluból, emlékszem, azt mondta, hogy szerinte az anyám fél tőlem.

Szárazon felnevettem.

– Ugye, most viccelsz?

– Nem – válaszolta. – Komolyan mondom. Néha figyel téged, amikor nem nézel oda, és elborul az arca, mintha kétségbeesetten szeretne közelebb kerülni hozzád, de attól fél, hogy elhajtod.

– Ő az, aki távolságot tart, nem én. – Éreztem, ahogy ismét feltámad bennem a neheztelés, és magam is meglepődtem, hogy még mindig milyen eleven. Éveken keresztül sikerrel védtem magam az anyámmal szemben, de most, Finn születésével, újra megnyíltam. Erre nem gondoltam, amikor terhes lettem.

Rájöttem, hogy egy kisbaba nemzedékeket hidal át és köt össze, akár egy erős szál. Finn léte újra az anyámhoz lökött, és én nem tehettem ellene semmit.

– Dehogyis fél tőlem, Doug. – Megpróbáltam racionálisan érvelni. – Nem a félelem tartja vissza, hanem az érdeklődés teljes hiánya. Nem vetted észre, milyen Finn-nel? Alig pillant rá. Mintha ott sem lenne.

– Ugyan, ez nem igaz.

– Most miért véded? Nem hiszem, hogy ma egyszer is fölvette volna, csak egyetlen egyszer. Még az apámnál is volt egy kicsit, pedig ő sohasem szerette a kisbabákat. És még soha nem jöttek el Oxfordba, hogy megnézzék, ugye? Tudod, mit, Doug, legközelebb az anyám látogasson meg minket. Én nem vagyok hajlandó így ide járni.

– Kal…

– Szerintem velem is ilyen volt csecsemőkoromban. Közömbös. Ami sok mindent megmagyaráz.

– Hát én ezt nem hiszem, Kal. Arra gondolok, hogy milyen vagy te Finn-nel, csak jól kellett csinálnia valamit, ha benned ennyi szeretet és türelem van iránta. Jóság, kedvesség… ezek nem a semmiből jönnek ám.

– Muszáj erről beszélnünk?

– Miért ne? Éveken át nem esett szó rólad és az anyádról – mondta. – És most itt van Finn, és ez megváltoztat mindent. Megvette azt az etetőszéket, az isten szerelmére. Nem igaz, hogy nem érdekli.

Nagy, erős és tiszta a kormányt tartó keze – kéz, amely megfog, kéz, amelyet megfognak, kéz, amely megtartja a dolgokat. Nagyot nyelek. Nem akartam újra nyitni ezt a vitát. Hátrafordulok és Finnre nézek a gyerekülésben, aki a fogzójátékát rágcsálja. Amikor meglát, kiejti a kezéből és széles vigyorra húzódik a szája. Pár másodpercig csak mosolygunk egymásra a kisbabámmal, és egyszerű a világ.

– Én pusztán azt mondom, hogy szerintem az anyádat elszomorítja, hogy nem álltok közelebb egymáshoz. – Doug nem akarja ejteni a témát. – Úgy gondolom, hogy szeretné, ha jobb lenne köztetek a kapcsolat, de nem tudja, hogyan. Lehet, hogy nem veszi fel Finnt és nem gügyög vele, de nagyon is érdeklődik iránta. Láttam ma, hogy figyelte, amikor etetted és az apáddal beszéltél, azt hittem, hogy mindjárt elsírja magát. Nem igaz, hogy közömbös, Kal. Bármi az oka, hogy ilyen, de semmi esetre sem az érdeklődés hiánya. Nem próbálnál meg beszélni vele?

– Doug, hagyd abba. Állj le ezzel, jó? Teljesen rendben vagyunk az anyámmal.

– De most itt lenne az alkalom, hogy magatok mögött hagyjátok a régi dolgokat és…

Kinézek az ablakon, némán provokálva, hogy mondja ki az „újrakezdés” szót. De Doug túl jól ismer engem.

– Mindketten komplikáltak vagytok – folytatja. – Értem én.

Bámulom a mellettünk elsuhanó felszántott földeket, csupasz tölgyfákat, aztán egyszer csak egy óriás fogaként fölénk tornyosulnak a fehér sziklák. Rátérünk a londoni útra.

– De ne várj vele túl sokáig – mondja Doug. – Mert egy napon még bánni fogod.

El kéne takarítanom a reggeli maradványait – a kávéfőzőt, a tejes és fűszersós maszatot. Nem ülhetek itt az anyámon és Dougon elmélkedve. Nem. Azon a karácsonyi ebéden már benne volt a tumor, növekedett a mellében, mint halálos titok, amelyet elrejtett előlünk.

Az is lehetséges, hogy Doug már akkor rejtegette a maga szörnyű titkát. Talán már akkor hazudott nekem, amikor a mézes páccal bevont sonkát ette a szüleim asztalánál. Élethű kép formálódik az agyamban egy vörösesszőke hajfüggönyről és Doug nagy kezéről, amint egy derékra fonódik. Másra sem vágyom, mint kiradírozni magamat ebből a rémálomból.

A hányingertől nyál gyűlik a számban. El kell döntenem, hogy mit tegyek. De képtelen vagyok gondolkodni. Túl sok ennyi kép a fejemnek. Fel akarok szívódni.

Azon tűnődöm, mit csinálhat odakint az apám és Finn. Elképzelem, hogy lehajol a kis unokájához, és előadást tart neki a ház viktoriánus építészeti stílusjegyeiről. Felemelem az anyám jegyzetfüzetét. Váratlan és azonnali vigaszt nyújt, hogy a kezemben tarthatom. A kézírás, bár gyerekesebb, kerekebb, lányosabb, határozottan az övé. És még mindig itt van – fizikailag jelenvaló. Még itt van ez a kis rész belőle, és ennek azt kell jelentenie, hogy igazából nem is halt meg.

Alice elmegy, de én maradok. Miután megfürdettem Finnt és elolvastam neki három mesét, bedugom az alvózsákjába, beteszem a hordozható kiságyba és addig énekelem neki a „Lám, megmondtam, kismadár”-t, amíg végül elalszik, én meg leosonok a földszintre.

Az apám a dolgozószobájában van; látom a fénycsíkot az ajtó alatt. Bemegyek a konyhába és bekapcsolom a vízmelegítőt. Az anyám régi jegyzetfüzete ott fekszik a konyhaasztalon, ahol hagytam, az ékszeres doboz mellett. Magamhoz veszem, készítek magamnak egy csésze borsmenta teát, aztán átmegyek a nappaliba. Elfészkelek az öreg kanapén.

Hideg van a szobában, és a sárgás fényű állólámpa hosszú árnyékokat vet a könyvespolcokra.

A vállamra borítok egy kockás gyapjútakarót. Kísértetiesen csendes a ház, csak a szél távoli sivítása és a radiátor kattogása hallatszik időnként. Olyan érzésem van, mintha az anyám bármelyik pillanatban bekukkanthatna, hogy megkérdezze, miért ülök itt magamban. Valami baj van? Történt valami?

Kinyitom a jegyzetfüzetet. Talán lesz benne valami, ami segít kiderítenem, ki volt ő valójában. Talán ebből a füzetből megérthetem, miért volt ilyen nyakatekert és görcsös a kettőnk kapcsolata.

De csak listák és tudományos zsargon van benne. Átlapozom az érthetetlen jegyzetekkel, számoszlopokkal és főleg magánhangzókból álló sorokkal teleírt oldalakat. Aztán rájövök, hogy imitt-amott vannak rövid kis kézírásos kommentárok is.

Gyakran függőlegesen írta őket a margóra, vagy a lap aljára – kis élettöredékek a terepkutatásból. A következőhöz lapozok.

Holnap du. 4 – S

Utánanézni: OMP-ösztöndíjak

S szülinap

Hol van B. családja? Puget Sound/Salish-tenger?

Feltűnik, hogy az „S” kezdőbetű rendszeresen visszatér, de csak egy olyan utalást találok, ami az apámra vonatkozhat:

G péntek New York?

A füzet utolsó ötöde üres – régi, megsárgult, vonalas lapok várnak valamire, ami sosem jött el. Azon tűnődöm, vajon azért fejezte-e be, mert teherbe esett. Talán ez a jegyzetfüzet fémjelzi az utolsó napokat, amikor még tudós volt. Ezért őrizte meg?

Aztán valami bekattan a fejemben. Ez az S lehet Susannah, aki a képeslapokat küldte. Összesen harminchét képeslapot, évről évre, ami azt jelenti, hogy Susannah abban az évben kezdte el küldözgetni őket, amikor az anyám Angliába jött.

Ha vannak odaát régi barátai, mint ez a Susannah, akkor talán rokonai is élhetnek valahol. Az anyám egyetlen gyerek volt, a szülei rég meghaltak, de miért ne lehetnének ott unokatestvérek, vagy legalább a család egykori barátai?

Kell lennie olyan embernek, aki ismerte őt fiatal nőként vagy gyerekként. Talán egy napon elutazom Északnyugat-Amerikába, és megkeresem azokat az embereket, akik ismerték.

Talán még nem késő megértenem az anyámat – és ha megértem végre, akkor talán el tudom engedni.

Ekkor történik velem valami. Elmehetnék most is. Magammal viszem Finnt, felülünk egy repülőre és elmegyünk.

A fémszalag, amely napok óta összenyomja a szívemet, azonnal enged a szorításból. A puszta gondolat, hogy elmenekülhetek, hatalmas megkönnyebbülést okoz.

Meg tudom csinálni. Meg én. Miért ne?

Ha most elmegyek, nem kell otthon ülnöm és hallgatnom a férfit, akit szeretek, miközben azt magyarázza, hogyan esett bele újra az egykori barátnőjébe – vagy azt, hogy az egyetem óta vágyakozott utána. Nem kell végighallgatnom, ahogy arról beszél, mennyire megváltoztatott az anyaság, vagy hogy Finn születése elmélyítette a kapcsolatunkban mindig is meglévő repedéseket, csak én nem vettem észre. És nem kell meghallgatnom, hogy most már tudja, soha nem lett volna szabad elhagynia a barátnőjét, és hogy hiba volt összeházasodnunk. Nem szeret úgy, ahogyan kéne. Őt szereti. Nagyon sajnálja.

Leteszem az anyám jegyzetfüzetét a dohányzóasztalra. Remeg a kezem. A semmiből alakot öltött egy menekülési terv, meg kell ragadnom és kihasználnom, mielőtt újra eltűnik.

Felállok és átmegyek a konyhába a laptopomért. Töltök magamnak egy nagy pohár vörösbort, és visszatelepszem a kanapéra, megint magamra terítve a takarót, ami leesett a földre.

Az anyám megtartotta a leánykori nevét is, a Halmstromot az apám neve mellett. Elena Halmstrom MacKenzie. Fogalmam sincs, hányan kutatnak a családtagjaik után – valószínűleg több millió weboldal foglalkozik ezzel. De mivel nem tudom, hol kezdjem, ezt írom be a Google keresőbe. Halmstrom, Seattle.

Valamikor réges-régen Ellis Islanden elírhattak egy magánhangzót, mert kilencvenöt Holmstrom van Seattle-ben, de Halmstrom egy szál sem. Érzem, ahogy a csalódottság kőként üli meg a gyomrom. Lehet, hogy mégsincsenek élő rokonok az anyám családjából.

Ahogy a Google Halmstromra adott találatain görgetek, a szemembe ötlik valami. Harry Halmstrom, The Ida May Assisted Living Facility, Vancouver, British Columbia.

Seattle és Vancouver nincs olyan messze egymástól. Rákattintok a hivatkozásra. Az Ida May Idősotthon felsorolja a lakók nevét, és van köztük egy Harry Halmstrom, mellette pedig Jenny Zimmerman, a gondozónője telefonszáma.

Az anyám apja meghalt, és majdnem biztos vagyok abban, hogy Theodore volt a keresztneve. Soha nem beszélt róla, mégis úgy nőttem fel, hogy tudtam, az anyám gyűlölte őt, de már meghalt. Nem emlékszem egyetlen beszélgetésre sem a nagyszüleimről. Feltehetően az anyám elhallgattatott, amikor felhoztam ezt a témát.