Jennie Godfrey

NEKEM EZ GYANÚS

Fordította: Kalapos Éva Veronika

A mű eredeti címe: The List of Suspicious Things

Copyright © Jennie Godfrey, 2024

A kiadvány a Penguin Books engedélyével jelent meg

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Kalapos Éva Veronika, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem

közölhetőek, és semmilyen formában

nem sokszorosíthatóak a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához

köthető felhasználása, beleértve

a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-948-2 (papír)

ISBN 978-963-614-949-9 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Szarka Károly

Korrektor: Bödecs László

Magyar borító: Tabák Miklós

Borítókép: Shutterstock

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

David Godfrey drága emlékének

A SZERZŐ JEGYZETE

AZ ÉSZAKON ÉLŐK EGÉSZ GENERÁCIÓJÁNAK gyerekkorát kísérte végig a sorozatgyilkos, Peter Sutcliffe sötét árnya. Az egyik legélénkebb korai emlékem az a nap, amikor elfogták, és egyúttal világossá vált, hogy az apám ismerte őt. Még ma is fel tudom idézni, mennyire sokkolt, hogy ilyen közel került a családomhoz.

Ez a könyv tisztelgés az áldozatok, a túlélők és a ma már felnőtt gyermekek előtt, akik közé én is tartozom. A Nekem ez gyanús a szerelmeslevelem Isten Kiválasztott Országához.[1]

[1] Az „Isten Kiválasztott Országa”, vagyis a „God’s Own Country” elnevezést világszerte használják olyan tájak leírására, amelyeket az ottaniak hite szerint Isten valamilyen módon a sajátjaként azonosít, megáldja és a kegyeibe fogadja a lakóit. (A ford.)

A KÍVÁNSÁG

1.

Miv

KÖNNYŰ LENNE AZT MONDANI, hogy minden a gyilkosságokkal kezdődött, de igazság szerint azzal, amikor kiderült, hogy Margaret Thatcher lesz a miniszterelnök.

– Egyszerűen nem helyes, hogy egy nő vezesse az országot. A nőknek nem ez a feladata – jelentette ki Jean nénikém azon a napon, amikor bejelentették a választási eredményeket. – Mintha az utóbbi időszak nem lett volna elég nehéz. Ez a nő lesz a vég kezdete Yorkshire számára, és meg is mondom, miért.

Miközben beszélt, a kis konyhánkban sürgött-forgott, és erőteljes mozdulatokkal újra letörölgetett mindent, amit előzőleg már megtisztított. Én az asztalnál ültem barna-narancssárga iskolai egyenruhámban, borsót fejtettem egy szűrőbe egy kopott, sárga vágódeszkán, és ahányszor csak elfordult, a számba dobtam egy friss szemet. Rá akartam mutatni arra, hogy nemcsak Margaret Thatcher nő, hanem maga Jean néni is, de a nénikém utálta, ha félbeszakítják, ráadásul kettesben voltunk, vagyis nem volt menekvés a véleménye elől. És mindig volt véleménye.

– Először is – kezdte, miközben drótszerű, ősz fürtjei hevesen lengedeztek a felindultságtól – nézd csak meg az arcát, és máris láthatod, mit tesz a hatalom a nőkkel: megkeményíti őket. Egyértelmű, hogy szívtelen teremtés, hát nem? – ezzel levett egy fakanalat a csöpögtetőről, és nyomatékosan felém intett vele.

– Hm – motyogtam. Egy pillanatra átsuhant az agyamon, hogy néha bólogatok, és közben folytatom a könyvemet, amit előzőleg a vágódeszka alá csúsztattam, de, bár Jean néni nem hallott valami jól, a többi érzéke borotvaéles volt, és úgy szagolta volna ki az érdektelenségemet, mint egy vadászkopó.

– Másodszor: már meg is vonta a tejet a kisgyermekektől és a keményen dolgozó férfiaktól.

Jól tudtam, hogy ez részben igaz. A „Thatcher, Thatcher, te tejnepper” mondóka még mindig szájról szája járt az iskolánkban, pedig már évek teltek el azóta, hogy elvette tőlünk a kis üvegekbe töltött, undorítóan langyos tejet, amit mindennap meg kellett innunk.

– Harmadszor: ezek az átkozott gyilkosságok! Ötpercenként történik valami, most mindenki csak erről ismeri Yorkshire-t. Halott lányok.

Lecsapta a fakanalat, és kivágta az ősrégi, rozsdás szélű hűtőszekrény ajtaját, ami tiltakozásul hangosan csikorgott. Amikor Jean néni látta, hogy alig van valami odabent, helytelenítően ciccegett, majd elővette mindenhová magával cipelt, rongyos spirálfüzetét, kivette a beledugott, szintén ütött-kopott ceruzát, és megnyalta a végét.

– Vaj, tej, sajt.

Láttam, ahogy betűzi a szavakat, miközben leírja őket azzal a gondos kézírásával, amire mindig olyan büszke volt. Jean néni imádott rendet tenni az élet zűrzavarában. A tiszta dolgokat szerette.

Néha azon tűnődtem, vajon a családunkban is erre törekszik-e.

Befejezte a listát, becsukta a hűtőt, és jelentőségteljes pillantást vetett rám.

– És nem csak a halott lányokról van szó. Azokról a nőkről is.

Szörnyen kíváncsi voltam, milyen nőkre gondol – vajon ők is olyanok, mint Margaret Thatcher? Mindig is irtóra érdekeltek azok a nők, akiknek a viselkedését Jean néni helytelenítette – jó sokan voltak –, de tapasztalatból tudtam, hogy nem kíváncsi semmiféle kommentárra, úgyhogy inkább csendben maradtam, és hátradőlve hallgattam, ahogy tovább magyaráz. A gyilkosságokról azonban nem volt szükségem további információkra. Yorkshire-ben mindenki tudta, hogy a környéknek megvan a saját szörnyetege, kalapáccsal és nőgyűlölettel felfegyverkezve.

A Yorkshire-i Hasfelmetszőről két évvel azelőtt hallottam először, valamivel tízéves korom előtt. Anya, apa, Jean néni és én a nappaliban ültünk; ez nem sokkal Jean néni érkezése után történt, én pedig még nem szoktam hozzá a jelenlétéhez a házunkban, nem sikerült belesimulnom az újraalakuló családi közösségbe. Folyamatosan igyekeztem visszahúzódóbb és csendesebb lenni, de a legjobb szándékom ellenére a személyiségem folyton előugrott, akár egy bohócfigura a dobozból.

A kilencórás híreket hallgattuk a polcon álló, apró fekete-fehér tévénken. A szüleim és Jean néni a kanapén ülve úgy hegyezték a fülüket, mintha templomi prédikációt hallgatnának. A hajam vizes volt a heti hajmosás után, így abban a karosszékben ülhettem, amit általában a mamának tartottunk fenn, ha hajlandó volt lejönni a földszintre. A szék a gázkandalló mellett állt, a rácson kiáramló hőség valamennyire felmelegített, a fény pedig megvilágította az arcomat, ha felé fordultam, a szoba többi részében viszont olyan hideg volt, hogy a leheletünket is látni lehetett. A tekintetem lustán követte a szőnyeg barna, narancsszínű és mustársárga örvényeit – olyanok voltak, mint a tavaly karácsonyra kapott spirográf rajzkészletem mintái –, amikor hirtelen megváltozott a szoba levegője; mintha egyszerre minden oxigént kiszippantottak volna belőle. Láttam, hogy apa figyelmesen anyára pillant, mintha életjeleket keresne az arcán, de mivel semmit sem talált, Jean néni felé fordult, és rángatni kezdte a szemöldökét. Ezen legtöbbször nevettem, de most nem találtam viccesnek. Nem értettem az előbbi furcsa változást.

Szomorú kötelességem bejelenteni, hogy a húszéves Jean Jordan a Yorkshire-i Hasfelmetsző hatodik áldozata. Egy tompa tárggyal fejbe verték, majd több késszúrást ejtettek rajta. Az áldozat ismételten egy prostituált volt…

Izgatottan kihúztam magam – ezt a szót még sosem hallottam. Ugyanebben a pillanatban apa köhécselni kezdett, hogy elnyomja a tévé hangját, Jean néni pedig gyorsan csatornát váltott, de belőlem már ki is bukott a kérdés:

– Mi az a prostituált?

Apa és Jean néni ismét egymásra pillantott. Apa mocorogni kezdett a helyén, Jean néninek pedig a torkára fagyott a szó. Anya még mindig a tévére meredt; a szeme egyetlen, rövid villanása mutatta csupán, hogy hallja, ami körülötte folyik, de amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is tűnt. Senki sem nézett rám.

– Ööö – szólalt meg végül apa – ők olyan emberek, akik segítenek a rendőrségnek.

– Kérsz egy malátalevet lefekvés előtt? – Jean néni felállt, és maga után intett, a hangja kemény volt, mint a gránit. Mire visszaértünk, már egész más ment a tévében, és mindenki úgy tett, mintha az előbbi beszélgetés meg sem történt volna.

De onnantól kezdve a Hasfelmetsző alakja az életünk része lett. Az iskolában a csókfogócskából Hasfelmetsző-fogócska lett: egy sokkal ijesztőbb játék, amelyben az osztály srácai fényes, nyaknál begombolt esőkabátot viseltek; futás közben úgy repkedett körülöttük, mint a ragadozó madarak szárnyai. A legszebb lányokat üldözve átrepültek a játszótéren – a lányok között volt a legjobb barátnőm, Sharon is –, az áldozatok sikongatva menekültek előlük. De nem igazán fordítottam figyelmet a meggyilkoltak kilétére egészen a választások előtti hetekig, amikor egy tizenkilenc éves halifaxi pénztáros, Josephine Whitaker haláláról érkezett hír.

Apa a konyhaasztalon hagyta az újságot, amikor elment a kocsmába, én meg csak el akartam pakolni, mert Jean néni utálta a rendetlenséget. Emlékszem, milyen rémes volt látni a címlapfotókat: Josephine tágra nyílt szemű, mosolygós arcát, dús, barna haját, majd a részben letakart testéről készült képeket a helyi parkban, ahol huszonegyszer szúrták meg egy csavarhúzóval.

Olyan érzés volt, mintha egy közeli ismerősöm halt volna meg. Talán a kora miatt – annyira fiatal volt, hogy a tévében is „lányként” emlegették, és csak pár évvel volt idősebb nálam. Vagy talán azért, mert mindenütt „ártatlannak” és „becsületesnek” festették le, vagyis nem olyan nő volt, ahogy Jean néni nevezte őket. Újra és újra végignéztem a képeket, nem bírtam levenni róluk a szemem, a szívem pedig olyan hevesen vert, hogy majd megsüketültem.

A választás napján apa jóval vacsoraidő után ért haza, én pedig a konyhaasztalnál ülve farkaséhesen vártam, hogy végre kezet mosson, és elkezdhessünk enni. Az izzadtság és a kéztisztító ismerős illata csapta meg az orromat, amikor leült mellém, és a szeretete esetlen jelenként összeborzolta a hajam.

– Mindjárt kész, Austin – köszöntötte Jean néni, biccentett neki, és egy bögre teát tett elé. Izgatottan mocorogni kezdtem a székemen. – Hagyd abba, Miv! – szólt rám a nénikém. – Beléd mászott a sajtkukac?

Rögtön befejeztem a ficergést, lehajtottam a fejem, és az ajkamba haraptam. Anya használta mindig ezt a kifejezést, azzal a különbséggel, hogy ő mosolyogva mondta.

– Ha ennyire nem bírsz nyugton ülni, vidd fel ezt – ezzel Jean néni a kezembe nyomott egy tálcát, rajta egy tányér levessel; a paradicsom sűrű, édes illatától csak még éhesebb lettem. A nappali felé fordulva láttam, hogy anya karosszéke üres. Vagyis ma rossz napja van.

Fellépdeltem a szűk lépcsősoron, miközben egy pillanatra sem vettem le a szemem a tálcáról és a tányérról. Különös óvatossággal lépdeltem, nehogy egy csepp is kifröccsenjen. Felérve a bezárt hálószobaajtó elé tettem a tálcát, majd hallgatóztam egy kicsit, hátha hallok valamit, de néma csend volt. Csak akkor mertem kifújni a visszatartott levegőt, amikor visszaértem a földszintre, és hallottam, hogy odafent halkan nyílik az ajtó, anya pedig alig hallhatóan felnyög. Legalább eszik. Annyira mégsem rossz ez a nap.

Mire visszaértem a konyhába, Jean néni már lecserélte a kötényét a szokásos kardigánjára, aminek foltok voltak a könyökén, és amelyet mindig nyakig begombolt. Jean néni mindent zártan szeretett a száján kívül: a hajától kezdve, amit a fodrász hetente egyszer gondosan berakott, egészen a barna harisnyájáig, amely alól egy körömnyi bőr sem villanhatott ki. Éppen egy nagy pitét vágott fel és tett tányérra, miközben apa a Yorkshire-i Krónika kriketthíreibe temetkezett, de azonnal becsukta az újságot, amint elé tették az ételt. Mindhárman enni kezdtünk, a könyökünk szinte összeért a kör alakú asztalon.

Mielőtt Jean néni megérkezett, a tévé előtt ettünk, tálcával az ölünkben, zajosan és nevetgélve. Amikor pár éve, a sztrájkok idején egy időre áram és fűtés nélkül maradtunk, anya játékot csinált az egészből: úgy tett, mintha kempingeznénk, gyertyafénynél ettünk bojtos sapkáinkban, és tábori dalokat énekeltünk. Hiába ettünk sötétben, az élet akkoriban csupa könnyedség volt – a szürkeség akkor telepedett ránk, amikor anya elhallgatott, és Jean néni megjelent, hogy betöltse az űrt, amit hagyott.

A nagynéném most megköszörülte a torkát, és bár már tényleg alig volt hely az asztalon, kinyitotta a jegyzetfüzetét a tányérja mellett. Kiderült, hogy készített még néhány, gondosan számokkal jelölt jegyzetet arról, miért rossz döntés Margaret Thatcher az ország és különösen Yorkshire számára. A szavai leírva is pont ugyanolyan precízek és pontosak voltak, mint élőben.

Apa a vesepitére szegezte a tekintetét, és csendben falatozott. Semmi jelét nem adta annak, hogy hallaná, amit Jean néni mond (aki épp elismételte a korábban nekem mondott érveket, azzal kiegészítve, hogy „a nőknek mindenféle ötletük támad a társadalmi helyzetükkel kapcsolatban”, és valami „bevándorlás” nevű dolog az oka annak, hogy „Yorkshire a pokol felé tart”. A nagynéném drámaian felsóhajtott, göndör fürtjei megremegtek.

– Nem is tudom, Austin. Néha az jár a fejemben, jobb lenne feladni, és Délre költözni.

A villa megdermedt a számban. Komolyan beszél? A mi családunkban „Dél” a halálnál is rosszabb sorsot jelentett. „Mi Yorkshire-iek vagyunk”, mondogatta mindig Jean néni. „A vérünkben vannak a lápok és a malmok.”

Visszaejtettem a tányéromra a villámról lógó falatot; elment az étvágyam. Apa felpillantott, belőlem pedig kibuktak a szavak, mielőtt végiggondolhattam volna őket:

– Nem költözhetünk el!

Még én is meglepődtem, milyen indulatot tükröztek a szavaim. Mindketten felém fordultak.

– Tényleg? – kérdezett vissza apa halvány mosollyal.

Jean néni arcán azonban egy csepp derű sem látszott.

– Azt teszed, amit mondunk – felelte, és a tányéromra mutatott, mintha arra célozna, hogy „és ez magában foglalja azt is, hogy megeszed a vacsorádat”.

– De nekem ITT VAN MINDENEM! – érveltem. A legjobb és egyetlen barátnőm, Sharon jutott eszembe, és rögtön gombócot éreztem a torkomban. Sietve megpróbáltam lenyelni: a sírás egy volt azon dolgok közül, amelyeket Jean néni nem állhatott.

Apa letette a villát, és most először nézett Jean nénire a vesepite helyett. Elvett egy vastagon megvajazott kenyeret az asztal közepén álló kupacból, és felitatta a mártást a tányérjáról.

– Lehet, hogy igazad van – szólalt meg némi szünet után. – Az újrakezdés mindannyiunknak jót tenne. Gondolkodjunk rajta.

A mennyezet felé pillantott: az emeletről ütemes lépések zaja hallatszott, mintha valaki fel-alá járkálna. Én is felnéztem, és amikor újra Jean nénire fordult a tekintetem, láttam, hogy minket figyel. Mintha villant volna valami a szemében, de aztán gyorsan nekiállt összeszedni a tányérokat.

Akkor már tudtam, hogy komolyan beszélnek.

Azon az éjszakán egy szemhunyásnyit sem aludtam. Az íróasztalom és a nehéz, régi diófa szekrény néma árnyékot vetett a függöny résein bekukucskáló hold fényében. Az állatfigurás tapétámról, amihez már rég túl idős voltam, a szőrös állatkák szeme mintha egyenesen rám meredt volna; az ismerős alakoktól újra feszülni kezdett a torkom.

Az ágy szélébe kapaszkodtam, kezemmel a merev, kissé durva takarót dörzsöltem, miközben az agyam és a gyomrom kavargott a költözés gondolatától. Eszembe jutott, amikor utoljára bent voltunk a városban, az Éjjeli Lakomán, a tábortűznél. Anya úgy vélte, már elég nagy vagyok, hogy a táncra is ott maradhassak, én pedig úgy éreztem, mintha a világ pereméig röppennék fel, ahogy körbe-körbe forogtunk. Csak anya szorosan az enyémre fonódó keze akadályozott meg abban, hogy rémülten felsikoltsak. Még mindig képes voltam felidézni a bőréből áradó finom mézeskalácsillatot, bár tudtam, hogy ilyen esténk soha többé nem lesz.

Az elmúlt két év megtanított arra, hogy az emberek egyik pillanatról a másikra gyökeresen megváltozhatnak. Így, ha már rájuk nem számíthattam, legalább egy biztonságos, stabil helyre szükségem volt. Tudtam, hogy egyszerűen nem költözhetünk el.

Az egyetlen dologért nyúltam, ami mindig is menedéket jelentett: a babákban és plüssjátékokban sosem találtam vigaszt, de Enid Blyton egyik régi könyvében igen. Anya egy régiségvásáron szerezte nekem, most pedig egy kupac tetején feküdt az ágyam mellett. Olyan ósdi volt, hogy a borítója már felpöndörödött, a gerincénél pedig meglazultak a lapok. Az Ötösfogat egyik története volt; az ilyesfajta könyvekből elvileg már rég kinőttem, de titokban mégis olvastam őket. Olyan érzés volt, mintha régi barátokkal beszélgetnék. Imádtam, hogy a történetek mindig azzal végződtek, hogy Fanny néni ott sürgölődött a gyerekek körül, és egyik szendvicset kente nekik a másik után.

Az ismerős szavak lekötöttek arra az időre, míg a nap másik fénypontjára vártam. Amióta anya elhallgatott, apa mindig bejött hozzám esténként jó éjszakát kívánni. Persze ez csupán halvány helyettesítése volt annak, amikor anya gyönyörű altatókat dúdolt nekem: soha nem buta, gyerekes dalokat énekelt csodaszép hangján, hanem dallamos, gyászos hangulatú dalokat a Beatlestől vagy a Carpenterstől. Viszont kizárólag ilyenkor lehetettem kettesben a papával, így ez a kis idő a rituálénkká vált. Utána mindig lement a földszintre, hogy tévét nézzen Jean nénivel, vagy „kiugorjon egy pohárkára”, ami egyre gyakrabban és gyakrabban történt meg. Amikor meghallottam, hogy az ajtónál sertepertél, sietve letettem a könyvemet.

– Tényleg elköltözünk? – kérdeztem nyíltan.

Apa leereszkedett az ágyam végére, és zavartan játszani kezdett a horgolt takaróm szálaival.

– Annyira rémes lenne? – kérdezett vissza mosolyogva, és az ölemben fekvő könyv felé biccentett. – Azt hittem, szereted a kalandokat.

Meglepetten néztem fel. Ez övön aluli ütés volt.

– És mi lesz a krikettel? – próbálkoztam. – Nem követheted nyomon a Yorkshire Krikettklubot, ha nem vagy Yorkshire-ben.

A krikett volt a mi közös nyelvünk a papával. A játék bonyolult szabályai és nyelvezete úgy tapadtak rám, mint a tengerparti sziklákra a levelek, hála apa megszállottságának. A családi legendárium szerint a szüleim majdnem úgy döntöttek, nem vállalnak gyereket, hogy apa országszerte követhesse a klubot, és minden meccsüket láthassa. Most az órájára pillantott, mintha az a bizonyos „pohárka” mindig a meghatározott időben várná a kocsmapulton.

– Yorkshire már nem az, ami volt – dünnyögte, miközben felállt, hogy elinduljon.

Éreztem, hogy szédülni kezdek, mintha megint keringőznék.

– A gyilkosságok miatt? – kérdeztem.

– Igen, részben – válaszolta, és az ajtóhoz lépett. – De ne aggódj emiatt. – Lekapcsolta a lámpát, és behúzta maga mögött az ajtót.

Ahogy kilépett a szobából, elővettem az ágyam alól a zseblámpát, és folytattam az olvasást. Elég volt pár oldal, hogy a könyv szavai elringassák a testem és az elmém, mintha hipnotikus állapotba kerültem volna. Tudtam, hogy a kedvenc szereplőm, Georgina – akit mindenki George-nak hív, mert fiús a külseje és eléggé „tökös”, bármit is jelentsen ez – nem félne a költözéstől, sőt, magától a Yorkshire-i Hasfelmetszőtől sem. Mi több, valószínűleg felbujtaná az Ötösfogat tagjait, hogy próbálják meg elkapni.

És ha valaki tényleg elkapja? – tűnődtem, miközben lassan álomba merültem. Ha a gyilkosságok véget érnek, akkor itt maradhatunk? Sosem kéne elhagynom Sharont, és örökre barátok lehetnénk.

2.

Austin

AUSTIN BECSUKTA MAGA MÖGÖTT a bejárati ajtót, egy pillanatra megállt, és megkönnyebbülve kifújta a levegőt. Lassan kiegyenesítette görnyedt vállát és meghajlott testét, mint egy bányász, amikor előbukkan a föld alól. Az otthonában mindenki akart tőle valamit: hogy válaszoljon dolgokra, gondoskodjon dolgokról, javítson meg dolgokat. Az egyetlen dolog azonban, amit tényleg meg szeretett volna oldani, reménytelennek tűnt. Itt kint úgy érezte, újra kap levegőt. Elballagott az út végéig, léptei az Icipici kisegér dallamát kopogták a repedezett, szürke utcaköveken, és azon töprengett, hová menjen ma este. Mire a kereszteződéshez ért, arra jutott, hogy a Vörös Oroszlán van a legközelebb, és bár péntek este van, valószínűleg elég csendes is lesz. A legtöbb ember munka után egyenesen a városi kocsmákba ment, és csak később vándorolt tovább. A legfontosabb az volt, hogy a bárban csupán egyetlen dolgot várnak el tőle: hogy rendeljen egy korsó sört.

A kocsmához érve kinyitotta a nehéz, fekete ajtót. Kint még világos volt, a nap épp csak elkezdett lefelé haladni az égen, de a mélyvörös szőnyegek és a málladozó, bordó tapéta azt az érzést keltette, hogy odabent már éjszaka van. Igaza volt, a helyen tényleg alig lézengett valaki: a törzsvendégek persze ott voltak, a fából készült bárpult fölött görnyedtek barna székeiken, barna munkásruhába bújtatott testük barna sörrel teli korsókra hajolt, fejük körül vastag cigifüst gomolygott.

Austin megrendelte az italát, és az egyik mellette magasodó újságkupacra mutatott.

– Vegye el nyugodtan – biccentett a szomszédja anélkül, hogy felnézett volna, vagy kivette volna a cigijét a szájából. Austin átpörgette a kupacot a kriketteredményekért és a helyi hírekért. Az utóbbi persze mindig tele volt szeméttel, ma sem számított másra, de legalább most nem virított minden címlapon a Hasfelmetsző. Most más hangvétel uralkodott, diadalmas és optimista, Austin azonban egyikben sem osztozott. Bármelyik újságot is vette a kezébe, mindegyik mintha szerelmeslevél lett volna az új miniszterelnökhöz. Maggie-vel a célig. Maggie megcsinálta. A miniszterelnöknek te is kellesz, hogy újra naggyá tegyük Angliát!

– Megöntözöd a bánatod, Austin?

Gondolatait Patrick, az alacsony, köpcös bárpultos zavarta meg.

– Egy nő! Most már tényleg nagy bajban vagyunk, mi? – rikkantotta, mintha a hír mulatságos lenne, nem pedig lesújtó. Austin azonban a nővéréhez hasonlóan nem állhatta Thatchert, és a múltjából kiindulva biztosra vette, hogy csak hanyatlást jelent majd Yorkshire számára. Nagyot kortyolt a söréből, hogy ne kelljen válaszolnia, Pat azonban egy még kevésbé kellemes témára tért át.

– Mi újság odahaza? – a hangját ösztönösen lehalkította, hogy a körülöttük lévők ne hallják.

– Hát, tudod – válaszolta Austin olyan szűkszavúan és homályosan, ahogy várták tőle. Mielőtt Pat folytathatta volna a faggatózást, Austin fogta a sörét, és a helyi újsággal együtt a kocsma legkisebb asztalához telepedett, ahol mindössze egyetlen szék állt. Megpróbált belemerülni az újságba, de hirtelen azon kapta magát, hogy eltűnődik, mit gondolna Marian – vagyis a régi Marian, aki azelőtt volt – arról, hogy Thatcher lett a miniszterelnök. Látta maga előtt, ahogy szenvedélyesen érvelt a munkások jogai mellett, az arca kipirult az érzelmektől, egészen addig, míg ő már nem bírta tovább, és magához akarta húzni, hogy megcsókolja. A lány kuncogva igyekezett kibújni a karjából.

– Austin, épp komoly dolgokról próbálok beszélni!

A férfi felsóhajtott, a levegő úgy áramlott ki a testéből, mint egy defektes gumiabrocsból.

Semmi értelme nem volt ilyesmiről képzelegni, de Patrick burkolt célzása után muszáj volt az otthoni helyzetre gondolnia. Mit kellene éreznie a hallgatag feleségével, a tudálékos húgával, és ami a legrosszabb, a tágra nyílt szemű, elhanyagolt lányával a házában? Növekvő bűntudatát egy korty sörrel öblítette le.

Körülnézett a kocsmában. Mindenáron el akarta terelni a figyelmét valamivel, ezért a másik magányos férfira meredt a teremben. Persze a bárpultnál ülők is egyedül voltak, de ők már mintha a berendezés részévé váltak volna, nem lehetett valódi vendégnek tekinteni őket. Az idegen férfi a korsója fölé görnyedt, éppen vele szemben, mintha két könyvtámasz lennének a polcon. Talán megérezte magán a tekintetét, mert felnézett, mire Austin rögtön elkapta a pillantását, de nem kerülte el a figyelmét, hogy a sovány ismeretlennek jéghideg, kék szeme van. Kevin Collier. Az ilyesfajta alakokat jobb nem bámulni. Austin befelé forduló alkat volt, cserébe mások magánéletébe sem avatkozott bele, de mivel a húgával élt, ő sem kerülhette el a kisvárosi pletykákat. Jean szerint Kevin „undorító figurákkal” barátkozott, és „egy egész sereg rossz hírű haverja” volt. Bár nem kellett sok ahhoz, hogy Jean undorítónak tituláljon valakit, Austin gond nélkül maga elé tudta képzelni, ahogy Kevin nekimegy egy biliárddákóval annak, aki túl sokáig bámulja, és tudta azt is, hogy az elfogyasztott sör mennyisége határozza majd meg, mennyire tekinti agressziónak a szemkontaktust. Szerencsére a jelek szerint még elég korán volt, így Austin talán nem eshetett áldozatul annak, hogy a férfi elveszíti az ítélőképességét.

– Hogy vagy, Austin?

Gary Andrews lépett az asztalához, aki épp az imént jött be az ajtón. Austin lassan összehajtotta az újságot, és kiitta a sörét.

– És te, Gary? – a bár felé pillantott, és elkapta Pat tekintetét, majd tökéletes egyetértésben a plafon felé fordították a tekintetüket.

Gary eközben mindenkit egyenként üdvözölt a teremben, a törzsvendégeket hátba is veregette. Kis hordája minden lépését követte, és folyamatosan röhögcsélt a viccein. Austin sosem értette, miért járnak utána csapatosul a fiatal fiúk. Látta, miként nevetteti meg a lányokat – mi tagadás, jóképű pasas volt –, de az ő számára a pimasz, túl közvetlen, „egy vagyok közületek” mutatványa pontosan az volt, ami: mutatvány. Gyanította, hogy Pat is ugyanezt gondolja róla.

– Adhatok még egyet? – Pat Austin üres pohara felé intett; egyértelműen el akarta odázni a pillanatot, amikor ki kell szolgálnia Garyt és a barátait. Austin az órára pillantott. A felesége már úgyis alszik, a lánya valószínűleg egy könyvet fal éppen, Jean pedig a nappaliban sürög-forog, ami az ideiglenes hálószobájául szolgált. Tiszta volt a levegő, ő azonban még nem állt készen arra, hogy hazamenjen.

3.

Miv

A KÖVETKEZŐ HÉTFŐN, ahogy minden egyes nap szoktam, iskola előtt elmentem Sharonért.

A házuk felé vezető út olyan ismerős volt számomra, mint az Ötösfogat lapjai. Felhúztam az anorákom cipzárját – dermesztően hideg eső esett –, és amilyen gyorsan csak tudtam, a házukhoz siettem. Az előző félévben, amikor az első világháborúról tanultunk, egészen lenyűgözött a gondolat, hogy a harcoló férfiak egy része a lövészárokban élt. A sorházak az utcában, ahol laktam, a tankönyveimben szereplő, csatában megfáradt, szürke katonák sorait idézték fel, akik fáradtan, kötésekkel a testükön hevertek az árokban a többéves küzdelem és elhanyagoltság miatt. Szinte pontosan ugyanolyan utcák mellett haladtam el, míg végül kiértem a város szélére, ahol minden sokkal zöldebb volt. Itt lakott Sharon.

Valójában nem volt értelme érte jönnöm, mivel ahhoz, hogy bejussunk a suliba, vissza kellett fordulnunk, és újra végigmenni azon az úton, amin jöttem, de szerettem elbandukolni ide. Tetszett a nyugodt, rendezett utca: mindannak az ígéretét hordozta, amit otthon nem kaphattam meg. A különbség nemcsak a házak méretében vagy a köztük lévő, tágas terekben rejlett, hanem az apróságokban is. Például a vastag, bélelt bársonyfüggönyökben, amelyek éles ellentétben álltak a mi durva szövetből készült, szinte átlátszó függönyeinkkel. Vagy a fémtáblákra vésett családnevekben az ajtó mellett – nálunk csak házszámok voltak. Itt dupla üvegű, frissen festett ablakokat lehetett látni, nálunk szimplákat, amelyekről folyton pergett a festék. Sharonék utcájában mintha lelassult volna az idő, a csendet csak az eső zuhogása, a madarak csicsergése és néha egy-egy autó hangja törte meg, a mi környékünkön viszont folyton gyerekek ordibáltak, kutyák ugattak, és focilabdák csapódtak a nedves falhoz.

Sharon az utca végén várt rám, szőke fürtjeit kapucni alá rejtve. Könnyedén lépkedtünk egymás mellett; ha én voltam George az Ötösfogatból, akkor ő a kedves Anne volt. Én egyenes vonalakból álltam, mint az iskolában rajzolt pálcikaemberek: rövid, egyenes, egérbarna haj, egyenes orr és egyenes, nyúlánk test. Sharon viszont csupa ív és hullám volt: szőke loknik, pisze orr, rózsaszín pöttyös ruhák. Még az írása is mintha kis buborékokból állt volna. A külső szemlélő számára nyilván furcsa pár lehettünk, mégis, gyakorlatilag a mondat közepén tudtuk folytatni az előző nap félbemaradt beszélgetésünket, mintha sosem hagytuk volna abba.

Az iskola felé menet a szembejövő emberek ugyanolyanok voltak, mint az épületek: kiszámíthatóak és változatlanok. Nyolc óra tizenötkor kórusban, csicseregve üdvözöltük Mrs. Carsont, aki fürge Jack Russel terrierjét sétáltatta, aztán, ahogy minden reggel, megálltunk csevegni kicsit a sarki bolt tulajával, aki ekkor már a reggeli újságokat pakolta ki. Azt is tudtuk, hogy ismét Kiborító Kettősnek nevez majd bennünket, mi pedig nevetünk, mintha először hallanánk az ugratást.

Mielőtt odaértünk volna, Sharon oldalba bökött.

– Nézd! – mormolta halkan. Követtem a tekintetét, és újabb ismerős arcot fedeztem fel: a férfit, akinek sosem köszöntünk reggelenként, de valamiért mégis tudtuk, hogy Brian a neve, bár nem így hívtuk magunk között. Számunkra ő csupán „az overallos pasas” volt.

Fiatal volt, a húszas éveiben járt, és egyszer sem láttuk szemtől szemben. Mindig ugyanazt a zsíros overallt viselte, ami fel volt húzva egészen az arca közepéig, és sárga, bojtos kötött sapkát – vidám színe élesen elütött az egész jelenségtől –, a kezében pedig műanyag zacskót cipelt, amiből egy papír kandikált ki.

Sosem tudtuk, látjuk-e aznap vagy sem, de amikor láttuk, rögtön átmentünk az utca másik oldalára. Részben, mert Sharon úgy vélte, a fickó bűzlik, bár sosem kerültünk elég közel hozzá, hogy kiderítsük, tényleg így van-e. Régen ártalmatlannak tartottuk, de az utóbbi időben egyre nőtt az undorunk az elhanyagoltsága láttán, és valamiért még nyugtalanítóbbnak éreztük. Ahogy elhaladtunk mellette az út túloldalán, önkéntelenül gyorsítottunk a lépteinken, Sharon pedig a karomba kapaszkodva szinte elvonszolt a sarki boltig.

Egy darabig még nem tekintenek bennünket a Hasfelmetsző lehetséges áldozatainak, de mégis: egy sorozatgyilkos a környéken rendszeresen fiatal nőket ölt, mi pedig egyedül mentünk iskolába. Ez a két tény egymástól függetlenül, de egyszerre volt tökéletesen helytálló. De míg a körülöttünk lévő felnőttek számításba sem vettek minket, Josephine Whitaker meggyilkolása óta a Hasfelmetsző alakja vészjósló szellemként lebegett fölöttünk. Elkezdtük alaposabban megnézni a férfiakat, akik mellett elhaladtunk, és ahelyett, hogy a yorkshire-i szokás szerint hangos „Jónapot!”-tal köszöntöttük volna őket, némán vizslattuk az arcukat. Az egykor barátságosnak tűnő mosolyok most körmönfont vigyornak látszottak, és olyan szándékot rejtettek, amelyeket csak homályosan értettünk, de nem sok jót szimatoltunk bennük.

A bolt után rövid kis utakon kanyarogtunk, sűrű lombú fák között és széles mezőkön keresztül, ahol pár percre elfelejthettük, hogy egy sivár iparváros gyermekei vagyunk, és a vidéket felfedező kalandoroknak képzelhettük magunkat. A civilizáció közelségét egy hatalmas gyár jelezte, amelyet drótkerítés vett körül, és magasan voltak az ablakai, úgyhogy egyáltalán nem lehetett belátni. Amikor elhaladtunk mellette, mindig összerándultam: eszembe jutott az egyik legelső „kalandunk”, amibe sikerült mindkettőnket belesodornom.

Egy évvel korábban a karácsonyra kapott kémfelszerelésem segítségével, valamint az első James Bond-film után, amit láttam – a Goldfinger volt az –, kikövetkeztettem, hogy a gyár valójában orosz kémek álcája.

Megosztottam Sharonnal a gyanúmat, ő pedig boldogan egyetértett, mivel akkoriban minden ötletemet lelkesen támogatta. Vagy legalábbis majdnem minden ötletemet. Felvetettem, hogy próbáljunk meg átmászni a kerítésen, amire csak a szemét forgatta, helyette viszont bekopogott az ajtón. Egy férfi nyitotta ki, Sharon pedig előadta, hogy sürgősen mosdóba kell mennünk, a helyzet válságos. Ekkor vettem észre először, milyen találékony, és ez lenyűgözött. A férfi elmagyarázta, merre van a mosdó; nyílegyenesen kellett volna mennünk, de persze tettünk egy kis kitérőt, hogy körülnézzünk, hátha találunk valamit, ami alátámasztja a kémkedéssel kapcsolatos elméletemet. Egy kis iroda ajtaján bekukkantva egy barna öltönyös férfit láttunk, aki egy megviselt barna íróasztal mellett ült és dohányzott; az évek óta terjengő cigifüsttől már a falak is megfeketedtek.

– Ti meg mit kerestek itt? – kérdezte olyan nyugodtan, mintha mindennapos dolog lenne, hogy két tizenegy éves bedugja a fejét az ajtaján.

– Öhm, a mosdót kerestük, de biztos… – dadogta Sharon, ám én nem bírtam magammal.

– Mi folyik itt? – vágtam közbe, mert még nem tanultam meg leplezni a kíváncsiságomat. A férfi rám mosolygott az asztal mögül, és elnyomta a cigarettáját a hatalmas, barna hamutartóban, ami tele volt gyűrött, narancssárga-fehér csikkekkel.

– Mindenféle holmit gyártunk. Fémből, fémlemezből – ezzel a feje fölött függő táblára mutatott. Schofields Fémművek. Sietve visszavonultunk. Nem voltak itt semmiféle oroszok, helyettük csak az utcánkban lakó Kenneth Pearsonnal találkoztunk, aki egy vidám „Jónapot!”-tal üdvözölt minket, amikor kifelé menet elhaladtunk mellette.

Ez a kiruccanás nem egészen azt az eredményt hozta, amire számítottam, és azóta mindennap szégyenkezve siettem el az épület mellett; nem esett jól, hogy emlékeznem kellett rá.

Amikor befordultunk az iskolához vezető sarkon, mindig a „W---k haza!” graffitit láttuk egy bedeszkázott malom falán, most azonban egy hatalmas, fehér plakát takarta el a szöveget. Megtorpantam. Az épület egyik felét teljesen beborító plakáton az állt, hogy „Nyugat-Yorkshire-i Rendőrség”, alatta pedig vastag, fekete betűk kiabáltak:

SEGÍTSÜNK MEGÁLLÍTANI

A HASFELMETSZŐT,

MIELŐTT ÚJRA GYILKOLNA!

Úgy éreztem, mintha a szavak közvetlenül nekem szólnának.

Sharon még mindig beszélt, és csak pár lépés után vette észre, hogy már nem figyelek rá.

– Mi a baj? – kérdezte.

– Szerinted ismerjük? – tűnődtem el. – Talán mindennap látjuk, és fogalmunk sincs, hogy ő az?

Rám meredt, és összeráncolta az orrát, mintha szándékosan el akarná hessegetni a gondolatot.

– Nem akarok erre gondolni – mondta ki hangosan is. – Gyere, különben elkésünk.

De én nem tudtam kiverni a fejemből a dolgot. És a plakát szirénhangja arra késztetett, hogy mindenhol őt keressem, minden egyes férfiban, akivel csak találkoztam.

Valamivel később az iskolával az Észak-yorkshire-i Knaresborough városába mentünk kirándulni, Harrogate környékére. Jean néni csak „Yorkshire puccos részének” nevezte Knaresborough-t, és ezt ugyanazzal a megvető hangsúllyal ejtette ki, amit általában a „Dél” szónak tartott fenn. Ennek ellenére, mire aznap reggel felkeltem, ebédet csomagolt nekem, és részletes instrukciókkal látott el, hogy mit vigyek magammal a kirándulásra. Újabb lista. A csinos, rendezett írás – „Ne felejtsd el!” – a jegyzetfüzetéből kitépett, sárgás lapon mosolyt csalt az arcomra.

Ahogy felszálltunk az ütött-kopott, narancssárga buszra, mindenki hátrahúzódott, hogy Neil Callaghan és Richard Collier elsőként foglalhassák el a helyüket. Ők ketten kezdték el a Hasfelmetsző utáni hajszát, és híresek voltak arról, hogy verekedtek, sőt, állítólag dohányoztak is. Mindenki természetesnek vette, hogy leghátra ülnek majd. Richard magas, nyúlánk srác volt jéghideg, kék szemekkel. Csókot dobott Sharon felé, amikor elhaladtak mellettünk. A barátnőm grimaszolt és a szemét forgatta, de láttam, hogy a szeplői alatt halványan elpirul. Így még csinosabbnak látszott.

Nem emlékszem pontosan, mikor kezdődött, hogy a fiúk másként kezdtek nézni Sharonra, de nem tudtam nem észrevenni, hogy másféle reakciókat vált ki belőlük, mint én. Válaszul úgy tettem, mintha mélységesen lenézném a fiúkat és a férfiakat, akik bámulták őt vagy produkálták magukat előtte, de néha a tudattól, hogy láthatatlan vagyok számukra, összeszorult a torkom.

– Tűnés! – vetette oda Richard egy Ishtiaq nevű, csendes fiúnak, aki épp feltette a lábát a lépcsőre. Ishtiaq szó nélkül félreállt, mi pedig felkapaszkodtunk a buszra, ahol rögtön összerezzentünk az állott dohány- és klórszagtól. Tudtuk a helyünket, úgyhogy leültünk a busz középső részén, míg a félénkebb diákok, köztük Ishtiaq, a tanáraink, Mr. Ware és Miss Stacey védelme alatt kuporogtak legelöl.

Az odaúton csendben ültem, és arra koncentráltam, hogy ne hányjak. Az elöl ülő Stephen Crowther már egy vödörbe okádott; a körülötte ülők undorral nézték, és bár utáltam, hogy az osztályunk srácai átnéznek rajtam, ilyesfajta figyelemre kicsit sem vágytam.

Sharon izgatottan csacsogott a mögöttünk ülő lányokkal, miközben a buszban egyre emelkedett a hangerő. Neil és Richard birkózni kezdtek, mi, többiek pedig a választások óta terjedő mondókát skandáltuk. Egyik kezünkre pálcikaembert rajzoltunk, felemeltük a levegőbe, és ütemre mozgattuk:

Itt van Margaret Thatcher,

dobd csak fel, és kapd is el,

szétplaccsan, ha nem figyel,

ott van Margaret Thatcher.

A rigmus végén feltartottuk a másik kezünket, amit szintén firkák díszítettek. Margaret Thatcher szétplaccsant, semmivé vált.

Amikor a hangerő már szinte elviselhetetlen volt, felbukkant az ülése mögül az edző, Mr. Ware feje, mire azonnal csend támadt. Hátrapillantott, sötét szeme egyenként megállt mindenkin. Hosszú percek teltek el így, míg végre megbizonyosodott arról, hogy nem kételkedünk a totális hatalmában, majd az ölében tartott újságra pillantott, és megszólalt:

– Jól van, kölykök. Shipton Anya 1488-ban született, és ő Knaresborough prófétája. Tudja valaki, mit jelent ez a szó?

– Nem, Mr. Ware! – feleltük kórusban, kivéve Stephen Crowthert, akinek még mindig a vödörben volt a feje.

– Azt, hogy valaki képes a jövőbe látni. Az apáca egy barlangban élt, és mindenki furának tartotta, ahogy mi téged, Crowther – pillantott szegény Stephenre. – A „Kővé Dermesztő Kútja” állítólag varázserővel bír, és ha beledobunk egy érmét, a kívánságaink valóra válnak. – Az, hogy beszéd közben a szemét forgatta és a fejét rázta, világosan elárulta, mit gondol erről a babonáról.

Shipton Anya. A Kővé Dermesztő Kút. Mindkettő istenien hangzott.

Knaresborough meleg volt és napos, ellentétben a kút sötét és hideg környékével, és a dohos, nyirkos szagú barlanggal. A mennyezetről lassan, ritmusosan csöpögő nedvesség hangja visszhangzott a kísérteties térben, a bejáratának tetejéről lógó játékok, cipők, kalapok és üstök miatt az egész valamiféle sötét, ijesztő mese benyomását keltette. Arra gondoltam, a „Kővé Dermesztő” elég pontos kifejezés mindarra, amit látunk.

– Oké, most mindenki maradjon csendben, és figyeljetek! – rendelkezett Miss Stacey. – Készítsétek elő az érméteket, és erősen gondoljatok arra, amit a legjobban szeretnétek. Körültekintően válasszatok, figyeljetek arra, hogy olyasmit kívánjatok, amiről egészen biztosan azt akarjátok, hogy valóra váljon! A legfontosabb pedig, hogy senkinek sem mondhatjátok el, mit kívántatok, különben nem működik a varázslat.

A kút mellett állva ezernyi lehetőség suhant át az agyamon. Sharonra sandítottam; szeplős orra ráncba szaladt a nyirkos szagtól. Az egyik lehetőség az volt, hogy legyen olyan szőke, loknis hajam, mint neki; a saját rövid, fiús hajamat mindig borzasztóan szégyelltem. Az is eszembe jutott, hogy szívesen visszautaznék az időben, akkorra, amikor anya még önmaga volt, de tudtam, hogy erre még ez a csodatévő kút sem lenne képes. Vagy azt kívánjam, hogy sose költözzünk el északról, és ne kelljen elhagynom Sharont?

Végül azonban egy olyan kívánság mellett döntöttem, ami végigsöpört mindenki életén, akit ismertem és szerettem, egy kívánság mellett, amit mélyen megbánok majd.

Azt kívántam, hogy én legyek az, aki elkapja a Yorkshire-i Hasfelmetszőt.

Sharonnal sosem lettünk volna barátok, ha nincs az anyukája, Ruby, aki egyik vasárnap a templomban odajött hozzám és apához. Nem sokkal anya változása után történt, így ő már természetesen nem járt templomba, de apa igen. Ő még őrizte a hitét. Vagy legalábbis eljött meghallgatni, ahogy vasárnaponként énekelek a kórusban. Ez volt az egyik kedvenc időtöltésem, mert a mamára emlékeztetett: az énekléstől közel éreztem magam hozzá. Ám nagyjából egy évvel később már apa se járt templomba, Jean néni pedig sohasem.

– A jótékonyság otthon kezdődik – mondogatta.

Aznap a reggeli áldozás után a pap Jean Jordanért imádkozott, a Hasfelmetsző legutóbbi áldozatáért, akivel tele voltak az újságok. Akkoriban még senki sem aggódott túlságosan, a gyilkos messze volt a mi békés kis városunktól. Nagyvárosokban vadászott, és az áldozatairól csak együttérzően suttogott mindenki. Azok nem olyan emberek voltak, mint mi. Biztonságban voltunk a templomunkban, körbevett minket saját felsőbbrendűségünk tudata.

A bejáratnál álltunk, és én az előttem lévő, omladozó, mohával borított sírköveket bámultam. Azon tűnődtem, vajon ide kerültek-e a meggyilkolt nők. Vajon engedték-e, hogy a templomkertben nyugodjanak, tekintve, hogy csak suttogva beszéltek róluk. Felnéztem, hogy megkérdezzem a papát, de ő halkan beszélgetett Rubyval, ezért letettem róla. A beszélgetés végén Ruby lehajolt, hogy a szemembe nézhessen, Charlie parfümjének illata megcsapta az orromat. Meglepetten pislogtam, ő pedig elmosolyodott, és kedvesen megkérdezte:

– Van kedved egyszer átjönni hozzánk vacsorára, hogy a mamád pihenhessen egy kicsit?

Nem tudtam biztosan, mi volt annyira kimerítő anya számára, hogy pihennie kellett volna, de Ruby úgy nézett ki, mint Purdey Az új Bosszúállókból, mosolygó arcát szőke apródfrizura keretezte, engem pedig mágnesként vonzott az édes illatával együtt. Igazság szerint mindenki vonzódott hozzá, még apa is.

– Igen, Mrs. Parker, kérem – vágtam rá, és képtelen voltam elrejteni a hangomból kicsendülő sóvárgást.

Amikor először átmentem hozzájuk, végigbotladoztam az utat. Kétségbeesetten vágytam apa kezére az enyémben, de már túl nagy voltam ehhez. Sharonék háza magában állt az út szélén, hatalmas, makulátlan fehér kerettel szegélyezett ablakai bepillantást engedtek a benti rendbe és kényelembe. Ruby nyitott ajtót; Sharont akkor még csak egy pillanatra láttam, ahogy ott állt az anyja mögött, göndör, szőke haja úgy villant meg előttem, akár egy glória. Nyilván tudtam, kicsoda, hiszen ugyanabba a suliba jártunk, de számomra mindig is olyan volt, mint egy mesefigura – egy hercegnő vagy tündér –, én pedig minden voltam, csak az nem. Aztán egyszer csak ott állt előttem teljes valójában, és felém nyújtotta a kezét. Zavartan néztem rá, úgyhogy megragadta a karom, és behúzott a szobájába, hogy megmutassa a Holly Hobbie-tapétáját és magát Holly babát is. Apa és Ruby ott maradt a küszöbön, még csak el se tudtam búcsúzni.

Sharonnak több macija és babája volt, mint amennyit valaha láttam, az egész ágya tele volt velük. Úgy néztek ki, mint valami szivárványszínű megfigyelőegység, én pedig dermedten ültem egy kis széken Sharon öltözőasztala mellett, nehogy tönkretegyek valamit. Bár kellemetlenül éreztem magam, annyira vágytam itt lenni, hogy szinte már fájt. Éreztem, hogy az arcom izzani kezd, nemcsak a babák élettelen tekintete miatt, hanem a radiátorokból áradó szokatlan meleg miatt is.

Csendben ültem és vártam. Addigra már jól tudtam, milyen könnyen megnyílnak az emberek, ha te néma maradsz. Pillanatok alatt megtudtam, hogy Sharon imádja a tengerimalacokat, és a kedvenc babája a Holly Hobbie, akit meglehetősen fantáziátlanul Hollynak nevezett el.

– Nem beszélsz túl sokat, mi? – kérdezte a fejét oldalra billentve, mintha valami rejtély lennék, amit még nem tudott megfejteni.

– Jobban szeretek hallgatni – feleltem.

Mire Ruby szólt, hogy kész a vacsora, Sharon még mindig nem tudott rólam semmit, én viszont éreztem, ahogy lassan felengedek a belőle áradó, kérlelhetetlen melegségtől és a kedves csacsogásától.

Miután megettük a halat, a sült krumplit és a borsót – Sharonéknál még az étel is élénkebb színű volt, otthon mindig szürkének és barnának láttam –, szokás szerint fel akartam állni az asztaltól.

– Hová mész? – kérdezte Sharon. – Most jön a puding!

Amióta anya elhallgatott, minden csemege gyorsan kikopott az életünkből, én pedig már nem is emlékeztem, mikor ettem utoljára pudingot. Amikor Ruby elénk tette a lekváros tekercset és a vaníliakrémet, úgy éreztem, hogy legszívesebben minden falatnál ugrálnék örömömben. Boldogan dúdolni kezdtem, és egyszer csak megéreztem, hogy a vendéglátóim tekintete rám tapad. Ruby arca ellágyult, és mintha valami fájdalomféle látszott volna rajta, amihez már kezdtem hozzászokni: mindig ezt láttam más gyerekek anyukáinak az arcán.

Mielőtt apa értem jött, Ruby egy szelet süteményt csomagolt egy szalvétába, mintha egy szülinap után lennénk.

– Tessék – nyomta a kezembe. – Majd holnap este megeszed – ezzel homlokon csókolt, és ezek után minden kedden, amikor vacsorára érkeztem hozzájuk, ugyanígy tett.

Szóval, mint láthatjátok, Sharon nem tehetett mást, össze kellett barátkoznia velem – és mivel kedves volt, meg is tette –, és különös módon kiderült, hogy nagyon is kiegészítjük egymást; olyanok voltunk, mint a libikóka. Én tele voltam ötletekkel, Sharon pedig megvalósította őket: egyensúlyban voltunk. El se tudtam képzelni az életemet nélküle.

Ezért egyszerűen nem engedhettem, hogy elköltözzünk Yorkshire-ből.

Miután megfogalmaztam a kívánságomat, a Hasfelmetsző az álmaimba is beköltözött. Visszatérő rémálmom volt, hogy egy arctalan férfi betuszkol a piszkosfehér furgonja hátuljába, én pedig tudtam, hogy magával fog vinni, de hiába dörömböltem az ajtón, miközben elhajtott, az erőfeszítésem hangtalan volt. Senki sem hallhatott meg.

Amikor ébren voltam, éhesen faltam a híreket. Mit nem vesz észre a rendőrség? Hogyan találhatják meg? Az egyik nyomozó rendőrtiszt nyilatkozott a Yorkshire Krónikának: „A nyomozás összetett, erélyes fellépésre és gondosan strukturált munkára van szükség”. Bár nem voltam biztos benne, hogy pontosan értem, mire gondol, de belekapaszkodtam a szavaiba, mert Jean nénire és a listáira emlékeztettek, amelyek rendszert hoztak az életünkbe.

Lassan egy ötlet kezdett formálódni az agyamban.

Eljátszottam a gondolattal, hogy elmondom Sharonnak, mit kívántam. Jól emlékeztem Miss Stacey figyelmeztető szavaira, hogy a kívánságunk nem válik valóra, ha megosztjuk valakivel, de tudtam, hogy segítségre lesz szükségem, ha meg akarom találni a Hasfelmetszőt. Végül úgy döntöttem, Sharonnak elmondani nem olyan, mintha valaki másnak mondanám el: inkább, mintha saját magam egy részével osztanám meg, úgyhogy nem érhet baj. Szóval amikor legközelebb átmentem hozzájuk teázni, előhozakodtam a témával.

Sharon szobájában voltunk. Én az ágyon feküdtem, és egy régi Blue Jeans magazint lapozgattam. A Holly Hobbie-tapétát nemrég bézs Anaglypta váltotta, és előkerültek a szájfények és a Blondie-poszterek is. Tizenkét éves kora után Sharon ezekért rajongott, én viszont néha hiányoltam, hogy Holly már nem bámul rám a párnájáról. Ő épp az öltözőasztalánál ült, és duzzogva bámulta a tükörképét, miközben magas lófarokba fogta szőke haját a feje tetején, mint az újság címlapján lévő lány.

– Van egy ötletem – szólaltam meg. – Nagyon fontos – tettem hozzá, hogy kiemeljem, nem a szokásos ostobaságról van szó, amibe keverni szoktam magunkat. Az oroszkém-sztorival kezdődött, de volt még pár azóta is. Egy időben azt képzeltem, boszorkányok vagyunk, és átkot szórtunk azokra, akiket nem kedveltünk, aztán az egyik tanárunkról hittem azt, hogy valójában robot. Az utóbbi időben egyre gyakrabban éreztem, hogy Sharon már nem szívesen tart velem ezekre a képzeletbeli kirándulásokra. Most is csak egy szkeptikus szemöldökfelvonással reagált a tükörben, miközben befújta magát Impulse dezodorral; az illat olyan intenzív volt, hogy köhögni kezdtem.

– Nem fogok megint úgy tenni, mintha földönkívüliek lennénk – figyelmeztetett, én pedig elvörösödtem köhögés közben. Erről már meg is feledkeztem; azután történt, hogy először láttam a Csillagok háborúját.

– Nem – feleltem. – A Hasfelmetszőről van szó. Mi lenne, ha mi jönnénk rá, ki ő?

– Miben sántikálsz már megint? – pillantott rám. – Mégis hogyan kaphatnánk el éppen mi, amikor a rendőrségnek sem sikerül?

Felsóhajtottam. Az, hogy folyton megkérdőjelezte az ötleteimet, új és kellemetlen eleme volt a barátságunknak. De igaza volt: hogyan kaphatnánk el? Kellett egy terv, valamiféle módszer, amellyel nyomokat gyűjthetünk és rendszerezhetünk.

A nyomozó szavai jutottak eszembe a struktúráról, aztán Jean nénire és a füzetére gondoltam, majd az ötletre, amit addig főztem, míg karamellásan sűrűvé nem vált. Pontosan tudtam, mit kell tennünk.

– Készítünk egy listát – jelentettem ki. – Azokról az emberekről és dolgokról, amiket gyanúsnak látunk. Aztán pedig… megvizsgáljuk őket.

– És mégis miért tennénk?

– Hát, ha elkapjuk, miénk lesz a rendőrségi jutalom – válaszoltam. – Gondolj arra, mi mindent vehetnénk belőle! Az összes könyvet és szájfényt, amit csak kinézünk magunknak.

Sharon még csak el sem mosolyodott.

– De leginkább ne felejtsd el, milyen sok prostituáltat megmenthetnénk ezzel.

Bár egyikünk se tudta, mit jelent pontosan a „prostituált” szó, az ötlet, hogy bárkit is megmenthetünk, imponált Sharonnak. A legkedvesebb ember volt, akit csak ismertem.

– És mindenki megismerné a nevemet vagyis a nevünket – vágtam ki végül.

Vége lenne a láthatatlanságnak. A többi gyerek anyukája soha többé nem nézne rám szánakozva.

– Hmm – tűnődött el Sharon. – Gondolkodom rajta.

Másnap az iskola felé menet az ötletem Damoklész kardjaként lebegett a fejünk fölött. Próbáltam másról beszélni, hogy majd Sharon hozza fel a témát, ha akarja, de szokás szerint a Hasfelmetszőt láttuk mindenben és mindenkiben. A lámpaoszlopokhoz tapadt levelektől kezdve a sarki bolt újságosstandjának főcímeiig – nem menekülhettünk előle, bárhogyan is próbáltuk. Én pedig egyre biztosabb voltam benne, hogy egyszerűen muszáj megtalálnunk.

Mintha összebeszéltünk volna, az iskola kapujánál megtorpantunk. Összeért a vállunk, miközben néztük, ahogy a fiúk Hasfelmetszőset játszanak az udvaron. Richard Collier suhant át a betonon, komoly arccal, hosszú léptekkel haladt a játszótéren egy szegény lány után. Csak rá összepontosított, le sem vette róla hideg, kék szemét.

Richarddal az iskola-előkészítőben találkoztam először. Sokkal alacsonyabb volt a többi fiúnál, mégis idősebbnek tűnt. Az arca beesett volt, a tekintetében furcsa érettség tükröződött, mintha olyasmiket tudna, amiket mi, többiek nem. Félénk volt – mindig az anyjába kapaszkodott, amikor az érte jött –, napközben a terem hátuljában ült, és összegömbölyödve magába mélyedt. Mi ketten már tudtunk olvasni, ezért különleges kiváltságokat kaptunk: békén hagytak minket, hogy nyugodtan a könyveinkbe temetkezhessünk. Akkor még nagyon büszke voltam erre, hiszen okosnak lenni nemcsak elfogadható, de üdvözlendő is volt. Gyakran ültünk egymás mellett csendes harmóniában.

Annak a fiúnak azonban már semmi nyoma nem volt: mintha az előttem álló srác egészen más ember lett volna. A lány, akit üldözött, megbotlott a saját lábában, arcán rémület suhant át, amikor feltápászkodott és tovább rohant. Éreztem, hogy a szívem hevesen ver, ahogy magamba szívtam a félelmét. Tudta, hogy ez csak játék, de tényleg rettegett. Vajon mit érezhetnek azok, akiket a valódi Hasfelmetsző vesz üldözőbe? Megborzongtam, és ekkor megéreztem a karomon Sharon kezét.

– Rendben – mondta. – Csináljuk. Próbáljuk meg elkapni.

Bólintottam, és gyorsan előresiettem a kapun át a tömegbe, hogy ne lássa az arcomon szétterülő mosolyt.

A GYANÚS DOLGOK

1.

Miv

Az első pont

A NYOMOZÁST A MÁJUSI FÉLÉVI szünet elején kezdtük el. Aznap nagyon meleg volt, a nap csíkokat húzott a kiterített ruhákra a hátsó udvarokban, a lepedők úgy lobogtak, mint a rajzfilmek szellemfigurái, miközben a sarki bolt felé haladtunk, a teregető nők pedig a nemzet állapotáról beszéltek, és arról, hogy régen minden jobb volt. Akárcsak Jean néni újra meg újra.

Sharonnal először hazaszaladtunk, hogy magunkhoz vegyük a zsebpénzünket, és beszerezzük a legfrissebb lapokat. Margaret Thatcher rövid uralma után a címoldalakon ismét a Hasfelmetsző pompázott, az árnyéka még a tavaszi napsütést is elhomályosította.

Ahogy összegyűjtöttük a pénzünket, rájöttünk, milyen gazdagok vagyunk. Együtt 4 fontunk és 50 pennynk volt – nyilván a nagy részét Sharon kapta. Neki heti 20 pennyt adtak, míg én házimunkával kerestem az enyémet, szóval az összeget az erőfeszítéseimhez igazították. Miután megvettük az újságokat, úgy döntöttünk, beszerzünk egy jegyzetfüzetet is, és Jean nénihez hasonlóan abba jegyezzük fel a nyomozásunk részleteit, valamint egy 10 pennys rágcsálnivalót, hogy legyen elég energiánk.

– Á, a Kiborító Kettős! – üdvözölt minket a boltos, ahogy benyitottunk, és a kis csengő megcsendült az ajtó fölött. – Ti meg merre jártatok? Majdnem tönkrementem, mióta nem vásároltok nálam! – kuncogott; láthatóan jól szórakozott a saját viccén. Kötelességtudóan vele nevettünk, majd hosszan tanakodtunk az édességmix összetételén, ő pedig türelmesen várt, háta mögött a kaleidoszkópszerűen sorakozó üvegekkel.

Egy másik vásárló lépett be, a boltos pedig mosolyogva nézett rá.

– Remélem, nem bánja, ha várnia kell egy percet: a két legfontosabb vásárlóm épp döntést hoz.

Az ismeretlen férfi felmordult, és megállt mögöttünk, hóna alatt a kiválasztott újsággal.

– A maga autója parkol odakint? – kérdezte. – Jobb, ha figyel rá; huligánok ólálkodnak errefelé – intett a fejével az utca irányába, miközben az egyik kezéből a másikba számolta az újságvásárláshoz szükséges aprót.

Kifizettük az édességet és a spirálfüzetet, és kijöttünk a boltból. Ahogy a zacskókba néztünk, összefutott a nyál a szánkban; próbáltuk eldönteni, mit együnk meg először. Hirtelen a boltos bukkant fel mögöttünk – kijött ellenőrizni a kocsiját. Követtük a tekintetét, és három fiatal férfit pillantottunk meg a távolban. Onnan, ahol álltunk, a borotvált fejük miatt szinte kisfiúknak tűntek: tényleg nagyon fiatalok lehettek.

– Lefogadom, hogy Neil és Richard az – súgtam oda Sharonnak, mert felismerni véltem az osztálytársaink arrogáns mozgását. De ő nem igazán figyelt rám; az arcán olyan kifejezés ömlött szét, amit nem igazán tudtam hová tenni. A boltos bezárta a kocsiját, még egy gyanakvó pillantást vetett a fiúkra, majd visszament a boltba, mi pedig továbbsétáltunk, miközben repülő csészealjakat tömködtünk a szánkba. Hirtelen eszembe jutott valami, és megragadtam Sharon karját.

– Milyen autó volt? – kérdeztem. – Az, amit a boltos bezárt. Te nem figyelted?

– Miért figyeltem volna? – nevetett, és lerázta magáról a kezem.

Sarkon fordultam, és visszasiettem a világosbarna kocsihoz, ami ragyogott a napsütésben. Drámai mozdulattal kicsaptam a jegyzetfüzetet, és felírtam a rendszámát, majd az autó típusát is, ami ezüst, domború betűkkel állt a hátulján.

– Egy Ford Corsair – mondtam zihálva az izgalomtól, és nem is próbáltam elrejteni, milyen önelégültséggel tölt el, hogy végre nyomozni kezdtem.

A kamránk egyik polcán egy köteg spárgadarabbal, üres, kimosott margarinos dobozokkal és műanyag zacskókba gyűrt műanyag zacskókkal egyetemben Jean néni megőrizte a helyi újságok régi példányait is „a biztonság kedvéért”. Sose értettem, mi oka volt erre, de most hálás voltam érte. Miután megfogalmaztam a kívánságom a kútnál, elkezdtem átlopkodni az újságokat a szobámba, és az Ötösfogat helyett most bennük mélyedtem el, nyomok után kutatva. Anyag volt bőven.

A Yorkshire-i Krónika szerint a Hasfelmetsző kilencedik áldozata, a negyvenéves Vera Millward este tízkor ment el otthonról cigarettát venni, másnap pedig a Manchesteri Királyi Kórház kertjében találták meg. Egy kalapáccsal támadtak rá, és többször megszúrták. A rendőrség azonosította a Hasfelmetsző feltételezett autójának keréknyomait: mindössze tizenegy modellre illett, és az egyik a Ford Corsair volt.

Sharon döbbenten nézett rám, majd újra a bolt felé pillantott.

– Nem gondolhatod komolyan, hogy ő a Hasfelmetsző – mondta halkan. – Ez nevetséges, Miv – összefonta a karját, és felháborodva toporgott. – Ő a legkedvesebb felnőtt, akit ismerünk.

Ezen egy másodpercig elgondolkodtam. Sharonnak igaza volt: a boltost még csak rosszkedvűnek se láttam soha, sőt, olyan típusú ember volt, aki mindig szívesen meghallgatott és felnőttszámba vett minket a beszélgetéseink alatt. Szöges ellentétben azzal a furcsa gyakorlattal, amit a többi felnőtt követett: úgy bántak a gyerekekkel, mintha láthatatlanok és némák lettünk volna. Elmosolyodtam, ahogy eszembe jutott, hogy amikor senki más nem volt a boltban, a boltos bekapcsolta a bádoghangú, öreg lejátszóját, és az imádott Elton John mozdulatait utánozva úgy tett, mintha ő zongorázna nekünk.