Tartalomjegyzék

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Livie

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Olivia

Mike

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Abby Winter

Treasure – Még mindig akarlak

Abby Winter: Treasure – Még mindig akarlak

©Abby Winter

Szerkesztetés: Arany-Tóth Adrienn

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/abbywinter2017

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN: 9786156624475

mobi ISBN: 9786156624482

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Mike

– Mi a jó büdös franc ez? – Akkora erővel vágtam be magam után az ajtót, hogy az előszoba falán lévő kép is beleremegett.

Amint otthagytam a többieket Dan anyukájának éttermében, egyenesen egy újságosbódéhoz rohantam, és beszereztem egy példányt abból a szennylapból, amelyiknek a címlapján Olivia és én virítottunk. Mindig a higgadtságomról voltam híres, de most… Ott kellett hagynom a csapatunkat, mert nem bíztam magamban. Nem bíztam abban, hogy nem teszek kárt abban a kis hangulatos étteremben. Zubogott a vér az ereimben, a szívem vadul lüktetett és úgy remegett a kezem, mintha a napi adagomra várnék, pedig esküszöm, sosem, egyetlen alkalommal sem botlottam meg. Ebben a pillanatban azonban csak egy hajszál választott el attól, hogy szétverjem a lakást, ahol Dannel élünk.

Az utóbbi évek nem rólam szóltak, csak arról, hogy egyben tartsam az egyre nehezebben működő bandát, akiknél úgy jöttek elő a csontvázak a szekrényből, mintha egy átkozott halloweeni bulin lennénk. De visszagondolva nem bántam, mert így nem kellett az én semmirekellő életemmel foglalkoznom. Szerettem, hogy körülöttük legyeskedtem, de ezt soha nem ismertem volna be előttük.

Amikor hazaértem, leültem az étkezőasztalhoz, és próbáltam megfékezni a kezem remegését, hogy egyáltalán képes legyek kinyitni azt az átkozott újságot. Már a címlap padlóra küldött. A kezemet a homlokomhoz emeltem, és dörzsölni kezdtem. Kezdett olyan érzésem lenni, mintha az agyam ott akarna kiszabadulni. Fel sem tudtam idézni, mikor fordult elő utoljára, hogy rá gondoltam. Olyan piszok régen volt már!

Lassan lapoztam arra az oldalra, ahol a cikk írója rendkívül részletesen számolt be a nem létező kapcsolatunkról. Ez így nem igaz… Volt kapcsolatunk, nem is akármilyen, de az már évekkel ezelőtt lezárult. Azóta nem találkoztunk, amióta Braddel úgy döntöttünk, elindulunk ezen az úton. Arra számítottunk, hogy Olivia is jön velünk, de az utolsó pillanatban meggondolta magát.

Folyton azt emlegette, hogy ennek így kell lennie, hogy neki mások a tervei, én meg egy önző barom voltam, és nem kérdőjeleztem meg a döntését.

Ránéztem a címlapfotóra, ami az újságíró szerint tíz évvel ezelőtt készült. Közelebb hajoltam, és próbáltam elképzelni, hogy az a lány ugyanaz, akibe beleszerettem. Nagyon szétcsúszva lépett ki egy boltból. Ápolatlan volt, a ruhája úgy lógott rajta, mintha nem is az ő mérete lenne. Egy másik képen épp a kórházat készült elhagyni. Napszemüveg takarta a fél arcát, de így is látszott, hogy nagyon sovány, már-már betegesnek mondanám. Oliviát a testvére kísérte, akiről nem szól a cikk, de én felismertem. A következő képsorokon sokkal jobban nézett ki, igaz, hogy az pár hónappal ezelőtt készült, ha lehet hinni ennek a szarnak.

– Mi történt veled? – suttogtam. Tényleg eltávolodtunk egymástól, és ahogy elnéztem, őt szörnyen megviselte ez az egész.

Olivia már a középiskolában is gyönyörű volt. Amikor mindenki más esetlenül kamaszodott, ő már akkor kitűnt a tömegből. Senkit nem láttam olyan magabiztossággal belépni a suli ajtaján tizenöt évesen. Két évvel felette jártam, és nekem sosem kellett ilyen határozottan fellépnem, így még jobban értékeltem. Nem volt beképzelt, sem feltűnő. Egyszerűen a kisugárzásával elérte azt, hogy mindenki rá figyeljen.

Ahogy tovább néztem a képeket, rápillantottam az utolsóra. Ezen végre a jól ismert mosolyt láttam Liv arcán. Boldognak látszott, felszabadultnak… Ujjamat végigfuttattam az arcán, majd a száján. Istenem! Micsoda csaj! A szívem bukfencezett egyet, ahogy eszembe jutott, mennyire jól megvoltunk együtt. Letettem az újságot, becsuktam, és tördelni kezdtem a kezemet. Villámcsapásként futott át az agyamon, hogy fel kellene hívnom. Hitetlenkedve csóváltam meg a fejemet. Mégis minek? – kérdeztem magamtól. Már ősidők óta nem kerestük egymást. Kezdetekben még napi szinten beszéltünk, majd ezek az alkalmak egyre ritkábbá váltak, miután sorra lyukra futottam. Kitartó voltam, de ahogy teltek a hetek, egyre inkább világossá vált számomra, hogy ő lemondott rólunk. Ami néhány hónap múlva be is igazolódott, amikor telefonon szakított velem. Ráfogtam, hogy azért alakult így, mert egyre nőtt a távolság közöttünk, és túl fiatalok voltunk, de most, ahogy ránéztem azokra a fotókra, amelyeken gyengének és betegnek látszódott, arra gondoltam, ez lehetett az oka annak, hogy nem fogadta a hívásaimat, és ettől összeszorult a gyomrom. Soha nem akartam rosszat neki.

A telefonomért nyúltam. Beszélnem kell vele. Ha igaz, amit gondolok, és tényleg miattam került ilyen állapotba, akkor mindenképpen szeretném tudni, hogy mi történt. Másrészről viszont, nyilván ő is látta ezeket a híreket. Nem szeretném, ha azt hinné, én kevertem bele ebbe. Mivel az ő számát nem tudtam, annak a két embernek írtam, akikről biztosra vettem, hogy rövid időn belül megszerzik nekem a megfelelő információkat.

Nem sokkal később már a lakásom ajtajában álltak izgatottan, mint a vérszomjas hiénák. Épp olyanok is voltak. Ha Sharon és Maya összefogott, nem létezett számukra lehetetlen. Nekem most pont ez kellett.

– Mondd, szépfiú! Miben segíthetünk? – kérdezte Sharon vigyorogva. Ha nem lettem volna ilyen elszánt, lehet, hogy meggondolom magam.

– Olyanok vagytok, mint a cápák, akik vért szagoltak – csóváltam a fejem, miközben beengedtem őket.

– Miért, nem így van? – kérdezte Maya szintén mosolyogva.

– Mindent tudtok, igaz?

– Mi? Nem, szó sincs róla, de az biztos, hogy egy perc múlva már mindent fogunk – mondta Sharon már teljesen komoly kifejezéssel az arcán. Igaza volt. Akkor sem tudtam volna két ilyen kíméletlen csajnak nemet mondani, ha akartam volna. Mivel most nem maradt időm bővebb magyarázatra, belevágtam a közepébe.

– Tudjatok meg mindent erről a lányról – csúsztattam eléjük a már korábban kézen forgó pletykalapot.

– Ki ő? – kérdezte Maya. – Oké, azt látom, hogy fontos neked, de egy kicsit beavathatnál bennünket. Mire számítsunk?

– Nem tudom. Évek óta nem láttam, és nem is hallottam róla – Valószínűleg kiült némi fájdalom az arcomra, mert a lányok azonnal átváltottak hivatalos hangnemre, és nem feszegették tovább a témát.

– A nevét megtudhatjuk? – kérdezte Sharon.

– Olivia. Olivia Henderson.

– Oké – válaszolták egyszerre, és már indultak is az ajtó felé. Mire átlépték a küszöbömet, már hallottam, hogy mindketten telefonálnak.

Csak remélni mertem, hogy ebben is olyan hatékonyak lesznek, mint eddigi munkájuk során. Tényleg nem ismerték a lehetetlen fogalmát, ami most igazán jól jött nekem.

Olivia

– Szép napot, hölgyem! Adhatok egy példányt? – szólított meg az újságárus. Épp hazafelé tartottam a szokásos útvonalon, amikor megakadt a szemem egy rakás fotón, magamról. Megtorpantam, és hirtelen nem is fogtam fel a szavait. – Alig van már belőle. Ezek a fiúk mindig elintézik, hogy jó pénzt keressek – nevetett fel az idős férfi, aki mellett minden nap elhaladok hazafelé menet.

Teljesen lefagytam, ahogy próbáltam az agyamat működésre bírni. A kezemet a szám elé kaptam, amikor megláttam Mike fotóját.

Istenem! Mi a franc ez?

Félve nyúltam a népszerű magazin felé.

– Kisasszony! Jól van? – kérdezte kedvesen, mire válaszul bólintottam, miközben próbáltam nem teljesen szétesni a délutáni csúcsforgalomban.

– I- igen. Jól – habogtam. Pislogtam néhányat, és vettem egy mély levegőt.

Mivel nem ismertük egymást, és szerettem volna, ha ez így is marad, felkaptam egy példányt abból a szemétből, odaadtam egy marék aprót a fickónak, és miután elköszöntem, olyan gyorsan húztam el onnan, ahogy a remegő testem engedte.

Az élet szívás!

Amikor már azt hinné az ember, hogy egészen jól boldogul, legyőzte minden félelmét, megbirkózott a döntései következményeivel, az arcába vágják a múltját egy pletykalap formájában. És ha ez önmagában nem lenne elég, pont olyan fotók virítanak a címlapon, amit semmiképp nem akartam újra látni.

Hazáig azon töprengtem, miért most. Évek óta nem hallottam Mike felől. Igaz, legalább a Holdon kellett volna laknom ahhoz, hogy ne halljak róluk, de sosem fordult elő, hogy rákerestem volna, vagy bármit is elolvastam volna róla. Korábban előfordult, és mi lett a vége…

Azt sem tudom, hogyan sikerült épségben hazaérnem. Mindenesetre amikor végre sikerült, azonnal leültem, és szembenéztem a múltammal.

– Basszus! Ha ezt Owen meglátja… nekem végem – motyogtam idegesen, miközben remegő kezekkel lapoztam tovább. A képek akkor is sokkoltak volna, ha nem élne élénken az emlékeimben minden egyes megélt pillanat. Így azonban még rosszabb volt. Annyit dolgoztam azért, hogy felépüljek, és most tessék. Egy mindenre elszánt újságíró, néhány kép, és máris újból minden előtör a mélyből.

Vajon honnan szerezhették ezeket a fotókat?

Nem vagyok hülye, tudom, hogy jó pénzt érnek a szaftos pletykák, és valljuk be: a banda jó alapanyagot szolgáltatott az utóbbi időben, és mivel híresek, lehetett rá számítani, hogy időnként újra és újra találnak valami megbotránkoztatót. A gond az volt, hogy most engem is belekevertek.

A másik probléma pedig az, hogy ezt nagy valószínűséggel nem csak én láttam. Márpedig ha apa és Owen is felfigyelt ezekre a képekre, nem tudom, mennyire kerülhető el a teljes káosz. Nem hibáztathatom őket, egyszerűen féltenek, és aggódnak. Érthető, főleg úgy, hogy én sem tudom, hogyan is érzek. Ez pedig veszélyes.

Gondolataimból a telefonom csörgése szakított ki.

– Emlegetett szamár – motyogtam, miközben megpillantottam a kijelzőn a bátyám nevét. Nem tartott sokáig…

– Szia, mi újság? – próbáltam lazának és érdektelennek tűnni.

– Mi a büdös franc folyik itt? – Olyan hangosan üvöltött, hogy miközben becsuktam a szememet, el kellett tartanom a fülemtől a telefont.

– Nem tudom, miről beszélsz – suttogtam. Magam sem tudom, miért próbálkoztam, hiszen sokkal jobban ismer ennél, de azért igyekeztem elkerülni az apokalipszist.

– Ne szórakozz velem, Olivia!

Ujjamat a halántékomra szorítottam, mert belenyilallt a fájdalom. Néhány pillanatig hallgattam, és azon gondolkodtam, hogy legyek finom és nőies. Tudom, hogy aggódik, de nem veheti le így a fejemet.

– Nem szórakozom – emeltem meg én is a hangom. Elvégre kiabálni én is tudok. Meg is lett az eredménye: elhallgatott.

– Sajnálom, ne haragudj! Én csak…

– Tudom, aggódsz. Nincs miért.

– Ha tudod, miről beszélek, akkor igenis van miért.

– Nem, nincs. Igen, én is láttam az újságot, de jól vagyok – amikor nem válaszolt, folytattam. – Tényleg, hidd el!

– Honnan a francból szedték a képeket?

– Jó kérdés.

– Gondolod, hogy Mike…

– Nem – vágtam rá rögtön. Ebben egyáltalán nem kételkedtem. Elvileg sem ő, sem a banda többi tagja nem tudja, hogy mi történt velem, így ők biztosan nem lehettek.

– Nagyon biztos vagy a dolgodban – jegyezte meg Owen gúnyosan.

– Igen, az vagyok. Te is tudod, hogy ők nem…

– Tudom, de…

– Semmi de, Owen. Őt is ugyanúgy megrángatják, mint engem. De van itt más is. Lehet, hogy gyanút fog.

– Igen, elég magasra dobták ezt a labdát, hugi.

Egyetértettem vele. Ha eddig nem is tudott semmit a betegségemről, a képek egyértelműen utalnak rá.

– Tényleg jól vagy? – kérdezte, miután nem szóltam egy árva szót sem.

– Megvagyok. Ne aggódj! Nem lesz semmi bajom.

– Ezt már nem egyszer hallottam. – Amint kimondta, meg is bánta. Hallottam, ahogy felszisszen. – Bocs, nem akartam.

Tudom, hogy helyrehozhatatlan, amit tettem, mivel nemcsak én szenvedtem. Talán a családomat még jobban megviselték a történtek. Ezért örökké gyötörni fog a lelkiismeret-furdalás, hiába beszélgettünk már erről sokat Dr. Montgomeryvel. Ő eddig csak annyit tudott segíteni, hogy már nem szakad meg minden alkalommal a szívem, ahányszor erre gondolok.

– Olivia, itt vagy még? – kérdezte Owen egy csepp bűntudattal a hangjában.

– Igen, itt vagyok, de mennem kell.

– Értem – sóhajtott egyet a bátyám. – Ha kell valami, itt vagyok. Tudod, ugye?

– Igen, tudom, és kösz.

– Ugyan!

– Majd hívlak – tettem hozzá gyorsan, mielőtt belekezdett volna egy újabb bocsánatkérésbe.

– Szia.

– Szia.

A nap hátralévő részében próbáltam lekötni magam, de időről időre visszatértem a pletykalaphoz. Estére teljesen rongyosra lapozgattam, de az érzéseim továbbra sem változtak. Elkeseredtem, mert ez olyan csont az éhező újságíróknak, amit nem fognak csak úgy veszni hagyni. Holnap nagy valószínűséggel a ház előtt tobzódnak majd, és felteszik azokat a kérdéseket, amikre nem igazán tudom a válaszokat.

Épp azon töprengtem, mi lehetne a megoldás, amikor kopogtattak. Kissé összerezzentem, nem mozdultam, csak füleltem, és bíztam abban, hogy nem találtak meg máris.

– Olivia Henderson! Ha nem nyitod ki azonnal az ajtót, betöröm.

Ahogy elképzeltem a barátnőmet, ahogy megteszi, mosolyra húzódott a szám. Én sem vagyok egy langaléta, de ő még egy fejjel alacsonyabb nálam. Ettől függetlenül egy szemernyi kétségem sincs afelől, hogy valahogy bejutna, ha nem engedném be. Ő a „kicsi a bors, de erős” tipikus példája. Ugyan baromira elfáradtam ma, de örülök, hogy eljött. Elindultam az ajtó felé, beengedtem, mielőtt tényleg erőszakhoz folyamodna.

– Helló!

– Na végre! Mi a bánatot csináltál? Csak nem ezt lapozgattad? – mutatott fel egyet a nálam is lévő magazinból. Eltakartam mindkét kezemmel az arcomat, majd bólintottam. – Szép kis fotógyűjtemény, nem mondom! – jegyezte meg, miközben belépett a lakásomba, és becsukta maga után az ajtót.

– Hagyd abba, Everly! – kértem, és közben követtem a nappaliba.

– Azt már nem. Ki vele! Mi ez az egész? Ez itt már egy ezeréves történet – mutatott rá arra a képre, ahol a bátyám kísért ki a szanatóriumból.

– Igen, az.

– Ezt mondom én is. De miért most virít ezen az oldalon?

– Olyan jó kérdéseid vannak – támadtam a barátnőmnek kicsit durvábban, mint szerettem volna. – Nem gondolod, hogy ha tudnám, már beszámoltam volna róla?

– Oké, oké. Csak nyugodj meg! – felvont szemöldökkel néztem rá. Nem hittem el, hogy komolyan beszél.

– Én? Hiszen te pattogsz a kanapén. – Annyira izgatott volt, hogy nem bírt egy helyben megülni. Ő volt az egyetlen, aki mindent tudott Mike-ról és rólam. Az ideköltözésemkor ismertem meg, és azóta nem is hagyott magamra, még akkor sem, amikor a gödör alján voltam.

– Mert ez olyan izgi!

– Mitől lenne az? – kérdeztem őszintén. Nincs ebben semmi izgalmas. Inkább elkeserítő, fájdalmas és még sok egyéb más, de izgalmas semmiképp.

– Jaj, ugyan már, ne hisztizz! Hiszen friss képed van a pasidról! – Felém fordította az újságot, és rámutatott arra a fotóra, ahol Mike épp egy koncerten zenél. Őszintén mosolyog a kamerába, miközben feltartja az egyik hüvelykujját. Na, igen. Nála minden rendben…

– Nem a pasim – motyogtam magam elé, mert bármennyire is igyekeztem tagadni, a kép baromi jó, és valóban megdobogtatta a szívemet.

– Még nem…

– Már nem… És ez így is marad – mutattam rá a barátnőmre, mielőtt összeáll egy komplett terv a fejében arról, hogyan fog minket összeboronálni.

– De…

– Everly! Nincs semmilyen de!

– Ünneprontó!

– Kérlek! – nagy sóhaj után leültem mellé a kanapéra. – Eleget szenvedtem már – mondtam a szőnyegnek címezve. – Nincs szükségem sem rá, sem az őt körülvevő felhajtásra.

– Azzal egy picit elkéstél – tette hozzá halkan.

– Tudom – hátradőltem a kanapén.

– Mit fogsz csinálni?

– Jó kérdés. Van valami ötleted?

Csillogó, ravasz szemébe nézve jól tudtam, alig várta már, hogy feltegyem ezt a kérdést.

– Tudom, hogy tudod, hogy van – vigyorgott önelégülten.

– Mondjuk úgy, inkább sejtettem, de nem vagyok benne biztos, hogy valóban akarom-e tudni, mit eszeltél ki.

– Pedig nagyon egyszerű – felugrott a kanapéról, és járkálni kezdett fel-alá. Kezdtem félni. – Felvesszük vele a kapcsolatot, meghívod egy kávéra, elmondasz neki mindent, kibékültök és boldogan éltek, amíg meg nem haltok.

Everly mondandója végére majdnem kiesett a szemem.

– Ezt nem gondolod komolyan! – kértem számon. – Pont te mondod?

– Miért? Időközben meggondoltam magam.

– Most akkor tisztázzuk! Szerinted be kellene avatnom az életemnek abba a részébe, amiből alig vártad, hogy eltűnjön, és béküljek ki azzal az emberrel, akinek el akartad vágni a torkát és egyéb testrészeit?

– Igen. – Úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy tényleg ez történt. Más magyarázat ugyanis nem volt Everly viselkedésére. Ő egészen eddig teljesen más álláspontot képviselt, mármint az én oldalamon. Most viszont úgy érzem, Mike a nyerő. – Ne nézz így rám! Mondd, hogy nem szörnyen jóképű! – Nem cáfoltam. – Na látod! Mi bajod lehetne belőle, ha mégis találkoznátok?

– Jézusom! – felálltam a kanapéról, és a konyhába indultam. Nem akartam tovább hallgatni a hülyeségeit. – Ha ezért jöttél, inkább menj el! – mondtam, bár kis híján rosszul lettem tőle. Nem igazságos Everlyvel szemben, de egyszerűen fájt ezt hallgatni. Ha már ő is Mike pártját fogja, kinek mondjam el az érzéseimet?

– Olivia? – szólított meg halkan.

– Nincs semmi baj, csak menj most el, légy szíves – hátat fordítottam neki. Nem akartam, hogy lássa a fájdalmamat. Úgy semmiképpen sem, ha nem tud támogatni. Ahhoz még nem voltam elég erős, hogy egyedül nézzek szembe vele.

– Egy tapodtat sem mozdulok – szólalt meg mellettem. – Ne haragudj! Nem akartalak megbántani – fogta meg a karom. Amikor lenéztem, kihullott egy könnycsepp épp a kezére. – Oh, basszus! Gyere ide! – magához ölelt, nálam pedig átszakadt egy gát. Megállíthatatlanul folytak a könnyeim. – Kérlek, Livie! Nyugodj meg! – A becenevem hallatán még inkább kiborultam. Mike hívott mindig így.

Jó néhány perc telt el, mire sikerült összeszednem magam.

– Bocs, amiért így kiborultam.

– Ne hülyéskedj! Nekem kell bocsánatot kérnem.

– Ne…

– De igen. Nem akarom, hogy azt hidd, nem melletted állok, mert ez nem igaz. Egyszerűen csak…

– Nem kell megmagyaráznod. Tényleg nagyon jól néz ki – motyogtam az orrom alá.

– Még mindig – tette hozzá bólogatva Everly.

– Igaz – húztam mosolyra a szám.

Miután teljesen helyreállt a rend kettőnk között, megbeszéltük, mit tehetnék. Abban egyetértettünk, hogy számítanom kell a paparazzik jelenlétére, ami nem igazán dobott fel.

– Költözz hozzám – ajánlotta fel a barátnőm.

– Jaj, nem. Szerinted mennyi ideig tartana nekik kideríteni a te címedet is?

– Igaz, ezek mindenre elszántak – bólintottam, én is így gondoltam.

– Különben sem akarok elbújni.

– Tényleg? – kérdezte őszintén. Nem sértődtem meg. Volt, amikor mást sem akartam, csak bezárkózni a négy fal közé és soha ki nem mozdulni onnan. Most viszont elhatároztam, hogy nincs mit rejtegetnem. Mondjuk ez így nem teljesen fedte az igazságot, de tudtam, ha egyszer szagot fogtak, úgysem engednek el. Így másik taktikát alkalmazok: hagyom, hadd jöjjenek hozzám közelebb, és bízom abban, hogy hamarosan lesz más csont, amin rágódhatnak. Mert minden csoda három napig tart, ugye?

Sajnos nem lett igazam.

Mike

– Nincs meg még minden? – kérdeztem türelmetlenül Bradet. Az volt az érzésem, hogy már órák óta vásárolgatunk. – Lassan sütnünk kellene, nem itt korzózni.

– Nyugodj meg, egy-két hozzávaló kell még, és kész vagyunk – mosolygott.

– Igyekezz! – figyelmeztettem, mert tényleg untam már magam.

Percekig pakoltuk még a kosárba a listán lévő dolgokat, amikor Brad izgatott hangjára figyeltem fel.

– Oké, megvan minden, mehetünk – hadarta.

– Mi a bajod? – kérdeztem gyanakvóan.

– Semmi, semmi. Menjünk! – Még a karomat is megfogta, hogy a kasszához vonszoljon. Kirántottam a kezemet a szorításából, és körbenéztem.

– Gyanús vagy te nekem!

– Ugyan már! – nevetett idegesen. – Az előbb menni akartál, hát menjünk! – Amikor nem láttam semmi különöset, megrántottam a vállamat, és beálltam a sorba. Közben azért nem vettem le a szememet a haveromról. Azon kívül, hogy idegesen dobolt a bevásárlókocsi szélén, nem történt semmi. Felpakoltunk a szalagra, majd fizettünk. Előreléptem, hogy visszarakjam azt a rengeteg piát és kaját a kocsiba, amikor felpillantottam a sorbanállókra. A szívem kihagyott néhány ütemet, mialatt az agyam felfogta a látottakat. Döbbenten figyeltem, ahogy kicsit előrébb lép egy lány, és behajol a kocsiba a vásárolt árukért.

– Olivia – suttogtam teljesen lefagyva. Azt sem lehetett kizárni, hogy képzelődöm, de annyira hasonlított rá! A haja most feketére volt festve, de ez ő, egészen biztosan ő. Sharonék még nem derítették ki a számát, vagy csak nekem nem árulták el, azonban szerencsére az élet elrendezte ezt helyettük.

– Hé, ember! Haladjon – szólt egy fickó a hátam mögül. És akkor ő rám nézett.

– A büdös francba! – káromkodott mellettem Brad. – Mike, kérlek – szólított halkan. – Menjünk, jó? – bólintottam ugyan, de egy lépést sem mozdultam. – Mike! – Mire észhez tértem, ő már mindent elpakolt. – Gyere! Ne… – Minden bizonnyal azt akarta mondani, hogy ne kínozzam magam. Valószínűleg igaza volt, de az elmúlt hetek cikkei megtették a hatásukat. Lehet abban valami, hogy bevonzzuk a dolgokat, ha elég sokat gondolunk rájuk. Az első írás megjelenése óta nem telt el úgy nap, hogy ne jutott volna eszembe az én szépséges hercegnőm. Mindig így jelent meg előttem, ahogy sok évvel ezelőtt szólítottam. Tényleg hasonlított egy királylányra. Hosszú, barna haja az egyik Disney hercegnőt idézte, azzal a különbséggel, hogy Olivia szeme olyan kék volt, mint a tinta.

– Segítesz, vagy ma már nem számíthatunk rád? – mosolygott kelletlenül Brad. Tudta, mit jelentett nekem Olivia, de addig nem került szóba, amíg meg nem jelentünk a sajtóban.

– Csak egy percet kérek – intettem felé, de nem vártam meg a válaszát. Elindultam Olivia felé, aki már a parkolóban járt. Úgy sietett, mintha menekült volna. Rosszulesett, hogy nem is kíváncsi rám, ami elég ösztönzés volt arra, hogy utánamenjek, és ne hagyjam elmenekülni.

– Ne csináld, haver! Nem lesz jó vége!

– Miért ne lehetne? – kérdeztem a vállam fölött. Választ nem kaptam, csak legyintett, és rám hagyta. Nem vitatkoztam vele, megszaporáztam a lépéseimet, mielőtt Liv beszállhatott volna az autójába.

– Livie! Várj! – Már a megszólításomra fájdalom suhant át az arcán.

Basszus! Nem akarom bántani.

– Kérlek! Válthatnánk néhány szót? – próbálkoztam még egyszer. – Hetek óta próbállak elérni…

– Hagyj békén, Mike! – kérte erőtlenül. Amikor mellé értem, akkor tűnt csak fel, hogy a boltban látott nőhöz képest, mintha egy teljesen más lány tekintett volna rám. Egy pillanat alatt változott meg. Annyira másképp festett, hogy megtorpantam.

– Csak azt szerettem volna megkérdezni, hogy vagy.

Elfordult, mielőtt válaszolt.

– Jól – vágta rá, majd a csomagtartóhoz sietett.

– Bővebben esetleg? – próbáltam viccelődni, bár tagadhatatlanul szarul időzítettem.

– Kurva jól – válaszolta, miközben akkora erővel csapta le a csomagtartót, hogy még én is megijedtem.

– Látom – böktem ki most már én is mogorván.

– Klassz, akkor akár mehetsz is.

Teljesen sokkolt. Egyrészt a hangneme, másrészt az egész viselkedése. Bármennyire kutattam az emlékeim között, nem tudtam felidézni, hogy viselkedett-e így velem valaha is. Tény, hogy ezek szerint nagyon megbánthattam, de akkor a mondás, miszerint az idő mindent megold, egy nagy kamu. Bár az is lehet, hogy a médiafigyelem miatt ilyen.

– Nem én adtam az interjút. Semmi közöm hozzá. – Szerettem volna ezt letisztázni, de nem gondoltam, hogy ezzel kell indítanom a beszélgetést.

– Ja, persze – válaszolta flegmán. Összevont szemöldökkel figyeltem ideges mozdulatait, miközben beült a volán mögé. Egy pillantást sem vetett rám. Megfogtam az ajtót, mielőtt elhajthatott volna. Szerencse, hogy az ablakot, még ha csak megszokásból is, de lehúzta.

– Livie – szóltam erélyesebben. Ez hatott. Gyönyörű, kék szemeivel rám nézett.

Oh, bassza meg!

– Bármit is gondolsz, nem igaz.

– Honnan tudod, mire gondolok? Gondolatolvasó lettél, amióta nem láttalak?

A szarkazmusa is újdonságként hatott.

– Nem, de sosem hazudtam neked, és ez az idő múlásával sem változott. Nem én voltam – hangsúlyoztam ki.

– Mindegy, nem érdekes.

– De igen. Szeretnék veled beszélgetni. Igyunk meg egy kávét valamelyik nap.

– Kösz, de nem érek rá.

– Nincs tíz perced?

– Nincs. Rád nincs.

Ez a pár szó tőrként fúródott a szívembe. Szinte lefagytam. Lassan lecsúsztattam a kezem az ablakról, és valahogy mozgásra bírtam a lábaimat, tettem hátrafelé néhány lépést. Miközben a volt barátnőm arcát figyeltem, feltűnt, mintha megbánás suhant volna át rajta, de mielőtt finomíthatott volna a beszólásán, gázt adott, és elhajtott.

– Tudtam, hogy ez lesz, a rohadt életbe! – szitkozódott Brad mellettem. Nem reagáltam, nem volt értelme. A srácok tudják, hogy amióta megjelentek a cikkek rólunk, nem voltam önmagam. Szinte megszállottan próbáltam kideríteni, hol él, mit csinál, hogy van. Épp a napokban jutottam arra az elhatározásra, hogy végképp el kell engednem, és ott kezelni ezeket a híreket, ahol az eddigieket is…

De ezek után hogyan tehetném?

A saját szememmel láttam, hogy hatással voltam rá. Nem éppen úgy, ahogy elképzeltem, de ez is elég motivációt adott ahhoz, hogy a korábbi megszállottságom új erőre kapjon.

– Menjünk, jó? – Brad kissé könyörgő hangja emlékeztetett, hogy miért is vagyunk itt.

– Persze, induljunk! – Már majdnem Kyle és Gina házához értünk, mire hozzám mert szólni.

– Jól vagy? Tudom, hogy elég hülye kérdés, de figyelj! Nem ér annyit, hogy bánkódj miatta. – Kicsit mérgesen néztem rá. – Jól van, értem. Bocs, biztosan érne, de sok idő telt el azóta. Mindketten sokat változtatok. Főleg ő – tette hozzá inkább csak magának.

– Igen. Ő sokat, az biztos.

A ház elé érve hagyott még néhány percet, hogy rendezhessem a gondolataimat.

– Gyere, menjünk! A többiek már biztosan éhen haltak – mondta később.

– Rendben – egyeztem bele, bár a gondolataim egész máshol jártak.

Olivia

Alig tettem meg néhány métert, a visszapillantóból még a parkoló is látszott, amikor félrehúzódtam, és leállítottam az autót. Minden porcikám remegett, muszáj volt megállnom, mielőtt balesetet okozok. Elég, ha én állok az összeomlás szélén, nem kell, hogy más is szenvedjen az én hülyeségem miatt.

– A rohadt életbe! – Miután sikerült a zihálásomat csillapítanom, dühös lettem. Annyiszor megfogadtam, nem hagyom, hogy a múlt ilyen hatással legyen rám! Pontosabban, hogy Ő ilyen hatással legyen rám… – A fene egye meg! – szitkozódtam tovább a kormányra borulva. – Miért kellett találkoznunk?

Próbáltam elűzni a gondolataimból a rossz emlékeket, amelyek úgy törtek elő, mintha nem ástam volna el őket elég mélyre, jó régen. De nem csak ezzel kellett megküzdenem. Az idióta szívem úgy vágtatott, mint a versenylovak. Nem lehet, hogy ez a néhány perc is elég neki ahhoz, hogy elfelejtsen minden fájdalmat, minden könnycseppet.

– Meg tudom csinálni! – mondtam az autóm padlójának. Még jó néhányszor elismételtem, hogy már nem az a lány vagyok, akit egy ilyen találkozó padlóra küld, és nem hagyom, hogy megint olyan mélyre süllyedjek, ahová akkor jutottam.

Néhány perc lelkesítés után, már úgy éreztem, biztonságosan hazajutok. Reméltem, hogy egyedül lehetek még néhány órát, mielőtt összeakadok anyáékkal, vagy ami még rosszabb lenne, a bátyámmal. Ha meglátna ilyen állapotban, azonnal rájönne, kivel találkoztam. Esküszöm, olyan radart fejlesztett ki erre, hogy még a hadsereg is megirigyelné. Nem tehetem ki ennek Mike-ot. Mindenki olvasta az újságokat néhány héttel ezelőtt. Akkor három napomba telt, mire lecsillapítottam a kedélyeket, és meggyőztem a családomat, hogy jól vagyok, és nem lesz semmilyen hatással rám ez a médiacirkusz. Látszólag nem is volt. Azt, hogy este, az ágyamban napokig szenvedtem, és a „mi lett volna, ha” kérdéseken töprengtem, miközben telesírtam a párnámat, nem kell tudniuk. Ezt nekem kellett megoldanom. Nem mondhatom, hogy sikerült. Ezt nem így kellett volna lerendeznünk. Felnőtt ember módjára leülhettünk volna megbeszélni. Lehet, hogy Mike készen állt erre, én azonban, abban a pillanatban, ahogy megláttam, teljes csődöt mondtam.

Miközben azon merengtem, helyre tudom-e hozni, vagy egyáltalán akarom-e, elindultam. Még jó, hogy viszonylag közel lakom, így, bár a gondolataim Mike körül forogtak, nem okoztam közlekedési balesetet. Szerencsére sem paparazzik, sem anya autója nem állt még a ház előtt, ami azt jelentette, hogy kaptam néhány percet, ha szerencsém van, órát, hogy rendbe szedjem magam.

A házba lépve mély levegőt vettem. Azt reméltem, az otthon biztonsága nyugalommal tölt el, de nagyobbat nem is tévedhettem volna. Elpakoltam, amit vásároltam, majd rendet raktam a nappaliban. Húztam az időt, pedig tudtam, hogy mit szeretnék. Végül nem bírtam tovább, bekapcsoltam a laptopom, és megnyitottam az egyik videómegosztó oldalt. A Treasure koncertfelvételei sorakoztak az előzményekben. Amióta a sajtót ellepték a képeink, milliószor néztem meg régebbi és újabb koncertfelvételeket, rajongói videókat, mindent, ami elérhető volt. Persze ezt is titokban, mert nem akartam vitatkozni senkivel arról, miért kínzom magam.

Megnyitottam a legelső videót. Ezt néhány hónappal ezelőtt rögzítették. A fiúk épp turnéztak, ez a felvétel az egyik helyszínen készült. Valamelyik belső ember vehette fel, mert már a fellépés előtt megmutatta, hogyan készülnek a fiúk. Még néhány lányt is láttam, de az feltűnt, hogy ugyan minden srác mellett állt valaki, Mike mégis egyedül kószált. A fránya szívem valamiért ennek nagyon örült. Nem is mertem elképzelni, mit éreztem volna, ha valaki mással látom.

Hosszú éveken keresztül nem foglalkoztam sem a zenekarral, sem Mike-kal. Persze a rádióban hallottam őket, láttam, amikor díjat nyertek, de nem szándékosan kerestem rá. Egészen addig a pillanatig, amíg a kezembe nem akadt a pletykalapok egyike, nem is követtem az eseményeket velük kapcsolatban. Azóta azonban nem telt el egyetlen egyedül töltött pillanat sem, amit ne használtam volna ki arra, hogy bepótoljam a lemaradásomat. Azt még nem sikerült eldöntenem, hogy jól tettem-e. Egy részem azt gondolja, igen, mert el sem tudtam volna képzelni, hogy azok után, amit az újságírók előhalásztak rólam, ne kövessem őket. Másrészt jobb lett volna, ha soha nem futok bele, mert amennyi jó emlék jutott eszembe, annyi álmatlan éjszakát is okozott.

Most azonban nem törődtem ezekkel a fájó emlékekkel. Amint elindult a koncertfelvétel, azonnal csupa libabőr lettem. Brad hangja még mindig eléri ezt a hatást nálam, de most nem csak ő okozta ezt az érzést. A kamera Mike-ra fókuszált, mintha meghallották volna a gondolataimat. Olyan átéléssel játszott a gitárján, hogy szinte úgy éreztem, ott állok mellette a színpadon. Régebben is ezt szerettem benne. Az alázatos szenvedély, amit a zene iránt érez, olyan dolog volt, ami a tinédzserekre nem jellemző. Örülök, hogy ez még mindig változatlan. Ahogy perceken át figyeltem az összhangot a banda tagjai között, egy sokat emlegetett gondolat kúszott elő.

– Jól döntöttem.

Nem először ismételtem el, hátha segít. Néztem a videót, és győzködtem magam.

– Soha nem tartana itt, ha megtudta volna… – motyogtam hangosan. – Ez járt neki. Megérdemelte, hogy kövesse az álmait.

A szemem sarkában gyülekező könnycseppeket dühösen töröltem le. Az eszem tudja, hogy jó döntést hoztam, akkor mégis miért ilyen pokoli nehéz ez?