részlet

Budapest, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Harlan Coben: Hold Tight.
Published by New American Library,
a division of Penguin Group (USA) Inc.

Copyright © Harlan Coben, 2008
All rights reserved.

Hungarian translation © Csáki Judit, 2023
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023
Minden jog fenntartva!

Borító © Netflix, 2023. Used with permission.

Fordította Csáki Judit
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 778 8
ISSN 2559 9550

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Gyermekeim négy
nagyszülőjének szeretett emlékére

Carl és Corky Coben

Jack és Nancy Armstrong

Mind nagyon hiányoztok nekünk

A szerző megjegyzése

A könyvben szereplő technológia valóságos. És nemcsak az, de az összes ábrázolt program és felszerelés bárki által megvásárolható. A termékek nevét megváltoztattam, de ugyan kit fog ez megállítani?

1

Marianne a harmadik cuervo tequiláját szürcsölgette, és azon töprengett, milyen végtelenül tehetséges abban, hogy minden jót elszúrjon a szánalmas kis életében, amikor a mellette ülő férfi azt kiabálta: „Ide figyelj, cukorfalat: a kreacionizmus és az evolúció teljességgel összefér egymással!”

A nyála Marianne nyakára fröccsent. Marianne elfintorodott, és a férfira pillantott: nagy, bozontos bajusza volt, egyenesen egy hetvenes évekbeli pornófilmből. Marianne jobb oldalán ült, a túlfehérített, szalmahajú szőkeség pedig, akit megpróbált elkápráztatni ezzel az izgató évődéssel, a balján. Marianne volt a peches hús ebben a rossz szendvicsben.

Igyekezett rájuk sem hederíteni. A poharába pislogott, mintha gyémánt lenne benne, amit épp méreget, jó lesz-e vajon egy jegygyűrűbe. Marianne abban reménykedett, hogy a bajszos férfi és a szalmahajú nő eltűnik. De nem tűntek el.

– Te bolond vagy – így a Szalmahaj.

– Hallgass végig!

– Oké, figyelek. De szerintem bolond vagy.

Marianne közbeszólt.

– Nem szeretnétek helyet cserélni velem, hogy egymás mellett ülhessetek?

Bajusz a karjára tette a kezét.

– Nyugi, kisasszony. Azt akarom, hogy te is halld.

Marianne tiltakozni akart, de könnyebb volt hallgatni. Visszafordult az italához.

– Hát jó – mondta Bajusz. – Ismered Ádám és Éva történetét, ugye?

– Naná – felelte Szalmahaj.

– És elhiszed?

– Mármint azt, hogy ő volt az első férfi, Éva meg az első nő?

– Igen.

– A francba, dehogy. Hát te?

– Természetesen igen. – A férfi megpaskolta a bajuszát, mintha egy kis rágcsálót nyugtatgatna. – A Biblia szerint így történt. Előbb volt Ádám. Aztán lett Éva Ádám bordájából.

Marianne ivott. Számos oka volt rá. Legtöbbször a bulizás. Túl sok ilyen helyen megfordult már, hátha fölszed valakit, és hátha valami több is lesz belőle. De ma ez nem volt cél, nem érdekelte, hogy egy férfival távozzon. Azért ivott, hogy elzsibbadjon, és ha a fene fenét eszik, akkor is így lesz. A buta fecsegés meg, ha már elengedte magát, elterelte a figyelmét. Enyhítette a fájdalmat.

Elszúrta.

Mint rendesen.

Az egész élete menekülés volt mindentől, ami tisztességes és rendes, hajszolta a következő elérhetetlen biztos pontot, s az örökös unalmat csak szánalmas feldobottságok pöttyözték. Tönkretett valamit, ami jó volt, és most, hogy megpróbálta visszacsinálni, nos, ezt is elszúrta.

A múltban azokat bántotta, akik a legközelebb álltak hozzá. Ez volt az ő exkluzív klubja, azok, akiket érzelmileg megnyomorított, azok, akiket a legjobban szeretett. De most, hála a hülyeség és az önzés friss keverékének, már idegeneket is felírhatott a Marianne-féle mészárlás áldozatainak listájára.

Valami okból idegeneket bántani rosszabb volt. Hiszen mind megbántjuk azokat, akiket szeretünk, nemde? De ártatlanokat bántani – rossz karma.

Marianne elpusztított egy életet. Talán többet is.

És miért?

Hogy megvédje a gyerekét. Legalábbis ezt gondolta.

Hülye seggfej.

– Hát jó – mondta Bajusz. – Ádám létrehozta Évát, vagy hogy a francba mondjuk.

– Szexista rohadék – mondta Szalmahaj.

– De ez Isten szava.

– Amit a tudomány megcáfolt.

– Várj csak, kicsikém. Hallgass végig. – Felemelte a jobb kezét. – Itt van Ádám – felemelte a balt is –, és itt van Éva. És van az Édenkert, igaz?

– Igaz.

– Szóval Ádámnak és Évának lett két fia. És Ábel megölte Káint.

– Káin ölte meg Ábelt – javította ki Szalmahaj.

– Biztos? – A férfi megdermedt, gondolkodott. Aztán megrázta a fejét. – Mindegy is. Az egyikük meghalt.

– Ábel halt meg. Káin ölte meg.

– Biztos vagy benne?

Szalmahaj bólintott.

– Oké, akkor itt marad nekünk Káin. És a kérdés az, hogy ő kivel szaporodik? Hiszen az egyetlen elérhető nő Éva, de hát ő öregszik. És akkor hogyan él túl az emberiség?

Bajusz elhallgatott, mintha tapsra várna. Marianne a szemét forgatta.

– Látod a dilemmát?

– Lehet, hogy Évának volt még egy gyereke. Egy lány.

– És akkor a saját testvérével szexelt? – kérdezte Bajusz.

– Hát persze. Azokban az időkben mindenki szexelt mindenkivel, nemde? Úgy értem, Ádám és Éva voltak az elsők. Kellett lenni egy első vérfertőzésnek.

– Nem – mondta Bajusz.

– Nem?

– A Biblia tiltja a vérfertőzést. A válasz a tudományban van. És erre gondolok én. Hogy a tudomány és a vallás megférnek együtt. Ez a Darwin-féle evolúciós elmélet.

Szalmahaj most őszinte érdeklődést mutatott.

– Hogyan?

– Gondold csak végig. A darwinisták szerint kitől is származunk?

– A főemlősöktől.

– Úgy van, a majmoktól vagy az emberszabású majmoktól, vagy valami ilyesmi. Szóval Káin kiűzetik, és magányosan vándorol a planétán. Tudsz követni?

Bajusz megpaskolta Marianne karját, hogy biztos figyel-e rá. Marianne lomhán felé fordult. Fenébe a pornóbajusszal, hátha lehet itt valami.

Vállat vont.

– Követlek.

– Nagyszerű. – Bajusz mosolygott, és felvonta a szemöldökét, az egyiket. – És Káin férfi, igaz?

Szalmahaj vissza akart kerülni a beszélgetésbe.

– Igen.

– Normális férfivágyakkal, igaz?

– Igaz.

– Szóval vándorol. És érzi a nadrágjában. A természetes vágyait. És egy napon, miközben megy át egy erdőn – újabb mosoly, újabb paskolás a bajuszra –, Káin belebotlik egy vonzó majomba. Vagy gorillába. Vagy orangutánba.

Marianne rábámult.

– Viccelsz, igaz?

– Nem. Gondold csak végig. Káin meglát a majomcsaládból valamit. Ők vannak a legközelebb az emberhez, igaz? Ráugrik az egyik nőstényre. És… hát, tudod. – A férfi némán egymáshoz szorította a két kezét, hátha a lány nem tudja, mire gondol. – És a főemlős terhes lesz.

Szalmahaj szólalt meg.

– Ez gusztustalan.

Marianne visszafordult az italához, de a férfi ismét a karjára tette a kezét.

– Nem látod, hogy összeáll az egész? A főemlősnek gyereke születik. Félig majom, félig ember. Majomszerű, de lassanként, idővel az emberiség dominanciája kerül előtérbe. Látod? Voilà! Az evolúció és a kreacionizmus egyesült. – Úgy vigyorgott, mintha aranyéremre várna.

– Hadd tegyem ezt rendbe – mondta Marianne. – Isten tiltja a vérfertőzést, de hogy áll vajon az állatokkal való fajtalankodáshoz?

A bajszos férfi leereszkedőn megpaskolta a vállát.

– Azt próbálom itt elmagyarázni, hogy ez a sok okostojás a mindenféle tudományos fokozatával azt hiszi, hogy a vallás nem fér össze a tudománnyal, mert nincs nekik fantáziájuk. Ez a probléma. A tudósok csak a mikroszkópjukba bámulnak. A vallásosak meg csak a Szentírást böngészik. És egyik sem látja a fától az erdőt.

– Az az erdő – szólt közbe Marianne – ugyanaz az erdő, ahol ez a vonzó majom él?

Megállt a levegő. Vagy csak Marianne képzelte. Bajusz elhallgatott. Hosszan nézte őt. Marianne-nak ez nem tetszett. Valami megváltozott a fickó tekintetében. Kikapcsolt. Bajusz szeme olyan lett, mint a fénytelen fekete üveg, mintha valaki véletlen bezúzta volna, mintha nem lenne bennük élet. Pislogott egyet, és közelebb húzódott Marianne-hoz.

És bámulta.

– Hűha, édesem. Te sírtál?

Marianne a szalmahajú nő felé fordult. Az is őt nézte.

– Mert hát piros a szemed – folytatta a férfi. – Nem akarok én kíváncsiskodni. De azért… jól vagy?

– Nagyon – mondta Marianne. Azt hitte, talán kissé elmosódott a beszéde. – Csak békében akarok iszogatni.

– Hát persze, értem. – A férfi felemelte a kezét. – Nem akartalak zavarni.

Marianne a tequilába bámult. Várta, hogy valami mozgást lát a szeme sarkában. De semmi. A bajuszos férfi még mindig ott állt.

Marianne nagyot kortyolt. A pultos egy bögrét törölgetett, olyan flegmán, mint aki nagyon régóta ezt csinálja. Marianne kicsit azt várta, hogy bele is köp, mint egy régi westernfilmben. Félhomály volt. A bárpult mögött a szokásos sötét tükörben látni lehetett a többi vendéget a füstös, ezért előnyös megvilágítást biztosító fényben.

Marianne a tükörben nézte a bajuszos férfit.

Aki őt bámulta. Marianne csapdába esett abban a fénytelen szempárban, képtelen volt megmozdulni.

A bámulás lassan mosolyba fordult, Marianne érezte, hogy beleborzong. Nézte, ahogy a férfi elfordul és elmegy, és amikor kiment a bárból, ő megkönnyebbülten felsóhajtott.

A fejét rázta. Káin egy majomnak csinál gyereket – hát persze, haver.

Az italáért nyúlt. A pohár megremegett. Szép elterelés volt ez az idióta elmélet, de nem sikerült hosszan kizökkentenie a rossz dolgokból.

Arra gondolt, hogy mit tett. Tényleg jó ötletnek tűnt akkor? Tényleg átgondolta – az árát, a következményeit másokra, az örökre megváltoztatott életeket?

Aligha.

Volt sérülés. Volt igazságtalanság. Volt vak düh. Volt égető, primitív bosszúvágy. És semmi sem volt ebből a bibliai (vagy, legyen, evolúciós) „szemet szemért” cuccból – vagy hogy is nevezik, amit ő tett?

Kemény megtorlás.

Lehunyta a szemét, megdörzsölte. A gyomra megkordult. A stressz, gondolta. Kinyitotta a szemét. A bár most sötétebbnek tűnt. A feje forogni kezdett.

Ehhez túl korán van.

Mennyit is ivott?

Belekapaszkodott a bárpultba, ahogy ilyen éjszakákon szokás, amikor lefekszel túl sok pia után, és az ágy forogni kezd veled, és kapaszkodnod kell, különben a centrifugális erő kiröpít a legközelebbi ablakon.

A morgás a gyomrában egyre erősödött. Aztán tágra nyílt a szeme. Hirtelen viharos fájdalom szaggatta a hasát. Kinyitotta a száját, de nem jött ki hang – a vak kín elzárta az útját. Mariann összegörnyedt.

– Jól vagy?

Szalmahaj hangja. Nagyon messziről jött. Borzalmas volt a fájdalom. A legrosszabb, amit valaha érzett, na jó, a szülés óta. Szülni – ez Isten kicsike tesztje. Ó, képzeld csak el! Az a kis lény, akit jobban kellene szeretned és dédelgetned, mint saját magadat, amikor világra jön, olyan fizikai fájdalmat okoz, amilyet el sem tudsz képzelni.

Szép így kezdeni egy kapcsolatot, nem gondolod?

Na hiszen, mit kreálna ebből a Bajusz.

Borotvapengék szabdalták a belsejét – legalábbis ilyen érzés volt –, mintha ki akarnának szabadulni belőle. Minden racionális gondolat elszállt. Felzabálta a fájdalom. Még arról is megfeledkezett, hogy mit tett, a kárról, amit okozott, nem csak ekkor, aznap, de egész életében. A szülei belerokkantak és beleöregedtek az ő tinédzserkori nyughatatlanságába. Az első férjét tönkretette a folyamatos hűtlenkedéseivel, a második férjét azzal, ahogy bánt vele, aztán ott volt a gyereke, az a pár ember, aki néhány hétnél tovább barátkozott vele, a férfiak, akiket kihasznált, mielőtt azok használták ki őt…

A férfiak. Lehet, hogy az is az elégtételről szólt. Bántsd őket, mielőtt ők bántanak téged.

Biztos volt benne, hogy hányni fog.

– A vécébe – nyögte ki.

– Viszlek. – Ez megint Szalmahaj volt.

Mariann érezte, hogy lefordul a székről. Erős karok nyúltak a hóna alá, és megtartották. Valaki – Szalmahaj – a hátsó fertály felé kísérte. Botladozott a vécé felé. A torka képtelenül száraz volt. A fájdalomtól a hasában képtelen volt egyenesen állni.

Az erős karok továbbra is tartották. Marianne a padlót nézte. Sötét. Csak a saját lábát látta, amint csoszog, alig emeli. Megpróbált följebb nézni, nem messze látta a mosdó ajtaját, azon tűnődött, vajon odaér-e valaha. Odaért.

És ment tovább.

Szalmahaj még mindig tartotta a hóna alatt. És vitte tovább, el a mosdó ajtaja mellett. Marianne megpróbált lefékezni. Az agya nem engedelmeskedett a parancsnak. Megpróbált megszólalni, mondani a megmentőjének, hogy elmentek az ajtó mellett, de a szája sem engedelmeskedett.

– Itt kimegyünk – suttogta a nő. – Jobb lesz.

Jobb?

Marianne érezte, ahogy teste a vészkijárat fémrúdjának nyomódik. Az ajtó engedett. Hátsó kijárat. Jogos, gondolta Marianne. Miért mocskolná össze a mosdót? Jobb ezt a hátsó sikátorban. És egy kis friss levegő is jól jön. A friss levegő segíthet. A friss levegőtől esetleg jobban fogja érezni magát.

A kapu teljesen kinyílt, nagy csattanással ütődött a falnak. Mariann kibotladozott. A levegő tényleg jólesett. Nem tökéletes. A fájdalom még ott volt. De a hűvösség az arcán, az jó volt.

És akkor meglátta a furgont.

A furgon fehér volt, sötétített ablakokkal. A hátsó ajtaja kitárva, mint egy nagy száj, ami arra vár, hogy egészben lenyelje. És az ajtónál ott állt, és már meg is ragadta őt, és tolta be a furgon belsejébe a férfi a bozontos bajusszal.

Mariann próbált hátrálni, de hiába.

A Bajusz úgy hajította be, mint egy csomag tőzegmohát. Puffant a furgon padlóján. A férfi bemászott, becsukta a hátsó ajtót, és megállt fölötte. Marianne magzatpózba kuporodott. A gyomra még mindig fájt, de a félelem elnyomta.

A férfi letépte a bajuszát, és rámosolygott. A furgon elindult. Nyilván Szalmahaj vezetett.

– Szia, Marianne – mondta.

Nem tudott mozdulni, nem kapott levegőt. A férfi leült mellé, hátrahúzta a karját, és ököllel a gyomrába vágott.

Ha eddig erős volt a fájdalom, hát most egy másik dimenzióba lépett.

– Hol a felvétel? – kérdezte a férfi.

És akkor istenigazából verni kezdte.

2

– Biztos, hogy ezt akarják?

Van olyan, hogy túlfutunk a meredek sziklafalon. Olyan ez, mint az egyik Bolondos dallamok-epizódban: Vili, a prérifarkas rohan és rohan, és még mindig rohan, noha már túlfutott a sziklafalon, és akkor megáll, lenéz, és tudja, hogy lezuhan, és már semmit nem tehet, hogy megakadályozza.

De néha, talán legtöbbször ez nem ennyire világos, Sötét van, már közel vagyunk a sziklafal pereméhez, de lassan mozdulunk, nem tudjuk, merre. Lépteinkkel tapogatózunk, de mégiscsak vakon botorkálunk az éjsötétben. Nem tudjuk, milyen közel vagyunk a peremhez, hogy a puha talaj mennyire enged, és ha csak egy parányit megcsúszunk, hirtelen belezuhanunk a sötétségbe.

Mike most jól tudta, hogy ő és Tia ezen a bizonyos peremen állnak – amikor ez az informatikus, ez a fiatal pasas a patkányfészek bozontjával és izomtalan, túltetovált karjával, koszos, hosszú körmeivel rájuk nézett, és föltette ezt a nyavalyás kérdést, korához képest túlságosan is baljós hangon.

Biztos, hogy ezt akarják?

Egyikük sem volt otthon ebben a szobában. Persze, Mike és Tia Baye (ejtsd báj) a saját házukban voltak, egy többszintes épületben Livingstone kertvárosában, de ez a szoba ellenséges terület volt számukra, tiltott zóna. Ahol a múltnak, vette észre Mike, még mindig meglehetősen sok nyoma volt látható. A hokitrófeákat sem tették el, bár míg egykor a szoba legfőbb díszei voltak, most mintha hátrafelé húzódtak volna a polcon. Jaromir Jagr és a legújabb kedvenc Ranger-sztár, Chris Drury poszterei még a falon voltak, de már erősen megfakulva, a naptól vagy a figyelem hiányától.

Mike elmerengett. Visszaemlékezett arra, hogy a fia, Adam a Libabőr-könyveket, a gyerekhorror-sorozatot olvasta, és Mike Lupica könyvét a képtelen akadályokat legyőző gyereksportolókról. Úgy tanulmányozta a sportoldalakat, különösen a hokieredményeket, ahogy a tudós a Talmudot. Autogramot kért a kedvenc játékosaitól, és gyurmaragasztóval kitette a falra. Amikor a Madison Square Gardenbe mentek, Adam ragaszkodott hozzá, hogy menjenek el a játékoskapuhoz a Harminckettedik utcán, a Nyolcadik sugárút közelébe, hogy aláírassa a hokikorongjait.

Ez mind tovatűnt, ha nem is ebből a szobából, de a fia életéből.

Adam kinőtte ezeket a dolgokat. És ez normális. Már nem gyerek, kamasz is alig, tényleg, és túl keményen és gyorsan tart a felnőttkor felé. De a szobája mintha vonakodna követni. Mike eltűnődött, hogy vajon a szoba kapocs-e a fiának a múlthoz, vajon még mindig vigaszt talál-e a gyerekkorában. Lehet, hogy egy része vágyna visszatérni azokba az időkbe, amikor még orvos akart lenni, mint a drága öreg apja, amikor Mike volt a fia példaképe.

De ez már csak vágyálom.

És akkor ez az informatikus pasas – Mike nem emlékezett a nevére, Brett, vagy valami ilyesmi – megismételte a kérdést.

– Biztosak benne?

Tia összekulcsolta a karját. Arca komor volt – semmi engedékenység. Mike idősebbnek látta, bár nem kevésbé szépnek. A hangjában nem volt kételkedés, csak egy árnyalatnyi keserűség.

– Igen, biztosak vagyunk.

Mike nem szólt egy szót sem.

A fiuk szobájában elég sötét volt, csak a régi hajlítható asztali lámpa világított. Suttogva beszéltek, noha senki nem láthatta vagy hallhatta őket. Tizenegy éves lányuk, Jill iskolában volt. Adam, a tizenhat éves fiú ottalvós iskolai kiránduláson. Nem akart menni, persze – túl „bénának” tartotta az ilyesmit mostanában –, de az iskola kötelezővé tette, és mivel a lazák közt is leglazább barátai is mentek, ezért együtt cikizhetik ezt a bénaságot.

– Értik, hogy működik ez, igaz?

Tia bólintott, Mike a fejét rázta, teljesen egyszerre.

– A szoftver rögzíti a fiuk minden billentyűműveletét – mondta Brett. – A nap végén összecsomagolja az információt, és e-mailen elküldi önöknek. Mindent megmutat: minden weboldalt, minden elküldött vagy fogadott e-mailt, minden üzenetet. Ha Adam készít egy PowerPointot, vagy létrehoz egy dokumentumot, azt is tudni fogják. Mindent. És élőben is figyelhetik, ha akarják. Csak kattintsanak itt, erre az opcióra.

Egy kis ikonra mutatott: ÉLŐ KÉMKEDÉS, villogott pirosan. Mike tekintete körbevándorolt a szobán. A hokitrófeák gúnyolódtak rajta. Mike meg volt lepve, hogy Adam nem dugta el őket. Mike hokizott az egyetemen, Dartmouthban. Aztán behívta a New York Rangers, egy évig játszott a hartfordi csapatukban, még két Liga-meccsen is. És a hoki iránti rajongását Adamre is ráragasztotta. Adam háromévesen kezdett korcsolyázni. Kapus volt az ificsapatban. A rozsdás kapu még mindig ott állt a kocsifelhajtón, a hálót már megtépázta az időjárás. Mike sok boldog órát töltött azzal, hogy korongokat lőtt kapura a fiának. Adam fantasztikusan jó volt – biztos menő egyetem volt kilátásban –, aztán hat hónappal ezelőtt abbahagyta.

Csak úgy. Letette az ütőt, a lábszárvédőt és a maszkot, és kijelentette, hogy ennyi volt.

Vajon ott kezdődött?

Ez volt az első jele a hanyatlásnak, a visszahúzódásnak? Mike megpróbálta túltenni magát a fia döntésén, igyekezett nem olyan lenni, mint sok nyomulós szülő, akik számára a sportsiker egyenlő a sikeres élettel, de igazság szerint ez az abbahagyás keményen megütötte.

De Tiát még jobban.

– Elveszítjük – mondta.

Mike ebben nem volt ilyen biztos. Adamet rettenetes tragédia érte – egy barátja öngyilkos lett –, és nyilván küzdött a kamaszkori szorongással is. Mélabús lett, és hallgatag. Minden idejét a szobájában töltötte, a nyavalyás számítógép előtt, videójátékokat játszott vagy csetelt, vagy ki tudja, mit csinált. De vajon nem ezt teszi a legtöbb kamasz? Alig szólt hozzájuk, ritkán válaszolt, és ha mégis, hát csak morgott valamit. De tényleg – annyira abnormális ez?

A nő ötlete volt ez a megfigyelés. Tia büntetőjogi ügyvéd volt a Burton and Crimsteinnél, Manhattanben. Az egyik ügy, amin dolgozott, egy Pale Haley nevű pénzmosó ügye volt. Haley-t az FBI kapta el, miután megfigyelték az internetes mozgásait.

Brett, az informatikus Tia ügyvédi irodájában dolgozott. Mike most Brett koszos körmeit nézte. A körmök Adam klaviatúráján mozogtak. Mike meg ezen törte a fejét. Hogy ez a pasas ezekkel a gusztustalan körmökkel a fiuk szobájában van, és épp behatol Adam legdrágább tulajdonába.

– Egy perc és kész vagyok – mondta Brett.

Mike megnézte magának ezt az E-SpyRight weboldalt, és nagy, kövér betűkkel mindjárt ott állt az indíték:

MOLESZTÁLJÁK A GYEREKEDET?

MEGLOPNAK AZ ALKALMAZOTTAID?

És alatta, még nagyobb és még kövérebb betűkkel az érv, ami meggyőzte Tiát:

JOGOD VAN TUDNI!

És felsorolták az ajánlásokat is:

„A termékük megmentette a lányomat attól, ami minden szülő legrosszabb rémálma – egy szexuális ragadozótól! Kösz, E-SpyRight!” Bob, Denver, Colorado

„Rájöttem, hogy a legmegbízhatóbb alkalmazottam lop az irodánktól. Az önök szoftverje nélkül nem derítettem volna ki!” Kevin, Boston, Massachusetts

Mike ellenállt.

– Ő a mi fiunk – mondta Tia.

– Tudom. Gondolod, hogy nem tudom?

– Te nem aggódsz?

– Természetesen aggódom. De…

– De mi? Mi vagyunk a szülei. – És akkor, mintha csak a hirdetést olvasta volna, Tia hozzátette: – Jogunk van tudni.

– Jogunk van behatolni a magánszférájába?

– Hogy megvédjük? Igen. Ő a mi fiunk.

Mike a fejét rázta.

– És nemcsak jogunk van – folytatta Tia, és közelebb lépett Mike-hoz –, hanem felelősségünk is.

– A te szüleid mindent tudtak, amit csináltál?

– Nem.

– És mindent, amit gondoltál? Minden beszélgetésedet a barátaiddal?

– Nem.

– De mi most erről beszélgetünk éppen.

– Gondolj Spencer Hill szüleire – vetette ellen Tia.

Mike ettől elnémult. Csak bámulták egymást.

A nő szólalt meg.

– Ha újra végigcsinálhatnák, ha Betsy és Ron visszakapná Spencert…

– Ezt nem teheted, Tia.

– Nem, figyelj csak rám. Ha újra végig kéne csinálniuk, ha Spencer élne, nem gondolod, hogy azt szeretnék, ha jobban odafigyelnének rá?

Spencer Hill, Adam osztálytársa öngyilkos lett négy hónappal azelőtt. Ez pokoli volt, persze, keményen megütötte Adamet és az osztálytársait. Mike emlékeztette erre Tiát.

– Nem gondolod, hogy ez megmagyarázza Adam viselkedését?

– Spencer öngyilkossága?

– Hát persze.

– Egy pontig igen. De tudod, hogy már előtte is megváltozott. Ez csak felgyorsította a dolgot.

– Talán ha adnánk neki egy kis időt…

– Nem – mondta Tia, elvágva minden vitát. – Az a tragédia talán érthetőbbé teszi Adam viselkedését, de nem lesz tőle kevésbé veszélyes. Ellenkezőleg.

Mike ezen elgondolkodott.

– Meg kéne mondanunk neki – mondta.

– Mit?

– Megmondani Adamnek, hogy figyeljük az online aktivitását.

Tia elfintorodott.

– Hát annak meg mi értelme?

– Hogy tudja, hogy figyeljük.

– Ez nem olyan, hogy mögéd küldünk egy rendőrautót, hogy ne hajts gyorsan.

– De pontosan olyan.

– Akkor azt, amit csinál, bármi legyen is az, egy barátjánál fogja csinálni, vagy egy internetkávézóban, vagy akárhol.

– És? Szólni kell neki. Adam a legtitkosabb gondolatait bízza a számítógépére.

Tia még egyet lépett Mike felé, és a kezét a mellkasára tette. Most is, ennyi év után is hatott rá a nő érintése.

– Bajban van, Mike – mondta. – Nem látod? A fiad bajban van. Lehet, hogy iszik vagy drogozik, vagy ki tudja, mit csinál. Ne dugd homokba a fejed.

– Nem dugom a fejem sehova.

Tia szinte kérlelte.

– A könnyű utat választanád. Mit remélsz? Hogy Adam majd kinövi?

– Nem ezt mondom. De gondolj csak bele! Ez egy új technológia. Ő meg a titkos gondolatait és érzéseit rögzíti a gépében. Akartad volna, hogy a szüleid mindezt tudják rólad?

– Ma más világ van – mondta Tia.

– Biztos vagy ebben?

– Mit árthat? A szülei vagyunk. A legjobbat akarjuk neki.

Mike ismét a fejét rázta.

– Az ember nem akarja tudni egy másik ember minden gondolatát – mondta. – Vannak dolgok, amiknek meg kell maradniuk a privát szférában.

A nő levette róla a kezét.

– Úgy érted, legyen titok?

– Úgy.

– Azt mondod, hogy az embernek joga van a titkaihoz?

– Természetesen, igen.

A nő ránézett, kicsit huncutul, Mike-nak ez nem nagyon tetszett.

– Vannak titkaid? – kérdezte Tia.

– Nem erre gondoltam.

– Vannak titkaid előttem? – kérdezte megint a nő.

– Nincsenek. De azt sem akarom, hogy minden gondolatomat ismerd.

– Én sem, hogy te az enyémeket.

Ezen a ponton mindketten elhallgattak, mielőtt a nő folytatta.

– De ha választanom kell aközött, hogy megvédem a fiamat, vagy meghagyom a magánéletét, hát inkább megvédem.

A beszélgetés – Mike nem akarta vitának nevezni – egy hónapja tartott. Mike megpróbálta visszacsábítani a fiát magukhoz. Elhívta a bevásárlóközpontba, a játékterembe, még koncertre is. Adam elutasította. Kimaradt akármeddig, nem törődött a szabályokkal. Már nem jött le vacsorázni. A jegyei romlottak. Egyszer sikerült rávenniük, hogy elmenjen egy terapeutához. A terapeuta úgy gondolta, hogy depresszió lehet a háttérben. Azt mondta, hogy talán gyógyszer kellene, de előbb újra látni akarta Adamet. Adam határozottan elutasította.

Amikor ragaszkodtak hozzá, hogy ismét elmenjen a terapeutához, Adam két napra elszökött. Nem vette fel a telefont. Mike és Tia kétségbeesett. Aztán kiderült, hogy egy barátjánál bujkált.

– El fogjuk veszíteni – érvelt megint Tia.

És Mike nem szólt egy szót sem.

– Végtére is, mi csak a gondozói vagyunk, Mike. Gondozzuk őket egy ideig, aztán mennek, és élik a maguk életét. Csak annyit akarok, hogy életben maradjon, egészségesen, amíg aztán elengedjük. A többi már az ő dolga.

Mike bólintott.

– Hát jó.

– Biztos vagy benne?

– Nem.

– Én sem. De egyre csak Spencer Hill jár az eszemben.

Mike megint bólintott.

– Mike?

A férfi ránézett. Azt a furcsa mosolyt látta megint – azt, amelyet először egy hideg őszi napon látott Dartmouthban. Az a mosoly beleégett a szívébe, és azóta is ott volt.

– Szeretlek – mondta a nő.

– Én is szeretlek.

És ezzel eldöntötték, hogy kémkedni fognak a nagyobbik gyerekük után.

3

Eleinte nem volt semmi ártó vagy veszélyes üzenet vagy e-mail. De három héttel később ez alaposan megváltozott.

Tia hivatali fülkéjében megszólalt a házitelefon.

Parancsoló hang.

– Az irodámba, most!

Hester Crimstein volt, az ügyvédi iroda nagyfőnöke. Hester mindig saját maga rendelte be a beosztottakat, sosem bízta az asszisztensére. Mindig kicsit ingerültnek hangzott, mintha ugyan az embernek tudnia kellett volna, hogy látni akarja őt, és mágikusan testet ölteni előtte rögvest, hogy ne kelljen vesződnie a házitelefonnal.

Tia hat hónappal azelőtt ment vissza ügyvédként dolgozni a Burton and Crimsteinhez. Burton évekkel azelőtt meghalt. Crimstein, a híres és rettegett Hester Crimstein ügyvéd viszont nagyon is eleven volt és aktív. Minden bűnügy szakértőjeként nemzetközi ismertségre tett szert, és saját műsora volt a truTV-n, a szellemes címmel: Crimstein krimijei.

Hester Crimstein belepattogott a házitelefonba – a hangja mindig merő pattogás.

– Tia?

– Megyek már!

Gyorsan besuvasztotta az E-SpyRight-jelentést a felső fiókba, és elindult végig a folyosón, egyik oldalon üveges irodák a vezető üzlettársaknak, csupa napfényes helyiség, a másikon a levegőtlen kis fülkék. A Burton and Crimsteinnél szigorú kasztrendszer volt, egyetlen vezérelvvel. Voltak vezető üzlettársak, persze, de Hester Crimstein egyikük nevét sem engedte a fejlécre.

Tia megérkezett a tágas sarokirodába. Hester asszisztense szinte föl sem nézett, amikor elment mellette. Hester ajtaja nyitva állt, mint rendesen, Tia megállt, és kopogott mellette a falon.

Hester fel s alá sétált. Kis termetű asszony volt, de nem látszott kicsinek. Összeszedett, hatalmas és veszélyes volt. Nem is járkált, gondolta Tia, hanem büszkén, peckesen lépdelt. Hőt bocsátott ki, a hatalom hőjét.

– Azt akarom, hogy levezess egy tanúvallomást Bostonban szombaton – mondta minden bevezetés nélkül.

Tia belépett a szobába. Hester haja mindig kócos volt, az a mesterségesen kifakult szőke fajta. Mindig olyan érzést keltett, mintha feldúlt lett volna, pedig teljesen összeszedett volt. Vannak, akik kikövetelik a figyelmet – Hester Crimstein mintha megrázta volna az embert a hajtókájánál fogva, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

– Persze, semmi probléma – mondta Tia. – Melyik ügy?

– A Beck.

Tia tudta, miről van szó.

– Itt az akta. És vidd azt a komputeres fickót magaddal. Amelyiknek olyan rémes a tartása, és lidérces tetkói vannak.

– Brett – mondta Tia.

– Igen, őt. Át akarom nézni a pasas számítógépét. – Hester odaadta az aktát, és ismét járkálni kezdett.

Tia belepillantott.

– Ez a tanú a bárból, igaz?

– Pontosan. Készülj föl holnapra. Menj haza és tanulmányozd.

– Oké, semmi probléma.

Hester megtorpant.

– Tia?

Tia az aktát lapozgatta. Igyekezett az ügyre koncentrálni, Beckre és a tanúvallomásra, meg a bostoni utazásra. De az a nyavalyás E-SpyRight-jelentés egyre csak benyomakodott az agyába. A főnökére nézett.

– Valami jár a fejedben? – kérdezte Hester.

– Csak ez a tanúskodás.

Hester a szemöldökét ráncolta.

– Jó. Mert ez a pasas úgy hazudik, mint a vízfolyás. Értesz?

– Vízfolyás – ismételte Tia.

– Igen. Határozottan nem azt látta, amiről azt mondja, hogy látta. Nem lehetséges. Értesz?

– És azt akarod, hogy ezt bebizonyítsam?

– Nem.

– Nem?

– Valójában az ellenkezőjét.

Most Tia húzta föl a szemöldökét.

– Nem tudlak követni. Nem akarod, hogy bebizonyítsam, hogy hazudik, mint a vízfolyás?

– Pontosan.

Tia megvonta a vállát.

– Kifejtenéd bővebben?

– Boldogan. Azt akarom, hogy ott ülj, édesen bólogass, és tegyél föl egymillió kérdést. Azt akarom, hogy valami testhezálló ruha legyen rajtad, esetleg mélyebb dekoltázzsal. Azt akarom, hogy mosolyogj a pasira, mintha az első randin lennél, és mindent elbűvölőnek találnál, amit csak mond. Semmilyen kételkedés ne legyen a hangodban. Minden szó, amit kimond, maga a szentírás.

Tia bólintott.

– És azt akarod, hogy szabadon beszéljen.

– Igen.

– És hogy minden jegyzőkönyvben legyen. Az egész története.

– Igen.

– Hogy aztán elkapd a szánalmas seggét a bíróságon.

Hester ezúttal az egyik szemöldökét vonta fel:

– Méghozzá a híres Crimstein-magabiztossággal.

– Oké – mondta Tia. – Értelek.

– Fel fogom tálalni a tökeit reggelire. A te dolgod pedig, hogy maradjunk a metaforánál, a bevásárlás. Tudod kezelni?

Az a jelentés Adam számítógépéről – azt vajon hogyan kéne kezelni? Először is el kell érnie Mike-ot. Leülni. Részletesen megbeszélni. Kitalálni a következő legjobb lépést…

– Tia?

– Tudom kezelni, igen.

Hester abbahagyta a járkálást. Előrelépett Tia felé. Legalább tizenöt centivel alacsonyabb volt, de ez megint nem így tűnt Tia számára.

– Tudod, miért téged választottalak erre a feladatra?

– Mert a Columbián végeztem, mert baromi jó ügyvéd vagyok, és a hat hónap alatt, amióta itt vagyok, nemigen adtál olyan munkát, ami akár egy majomnak is kihívás lenne?

– Nem.

– Hanem?

– Mert öreg vagy.

Tia csak nézte.

– Nem úgy értem. Mármint, mennyi is vagy? Negyvenöt körül? Én legalább egy tízessel vagyok idősebb nálad. Úgy értem, hogy a fiatal ügyvédek itt mind csecsemők. És mind hősnek akar látszani. Azt hiszik, itt bebizonyíthatják.

– És én nem?

Hester vállat vont.

– Ha te is, akkor már itt se vagy.

Erre nem volt mit mondani, hát Tia hallgatott. Lehajtotta a fejét, a mappát nézte, de a gondolatai taszigálták vissza a fia felé, ahhoz a nyavalyás számítógéphez, a jelentéshez.

Hester várt egy pillanatig. Aztán olyan pillantást vetett Tiára, amitől megannyi tanú omlott már össze. Tia látta ugyan, de igyekezett nem érezni.

– Miért választottad ezt az irodát? – kérdezte Hester.

– Az igazat akarod?

– Lehetőleg.

– Miattad – felelte Tia.

– Vennem kéne a hízelgést?

Tia vállat vont.

– Az igazat akartad tudni. Az igazság pedig az, hogy mindig csodáltam a munkádat.

Hester elmosolyodott.

– Igen. Persze, hiszen tökös vagyok.

Tia várt.

– És még miért?

– Nagyjából ennyi, ezért.

Hester a fejét rázta.

– Van ott még más is.

– Nem értelek.

Hester leült az íróasztala mögé. Intett Tiának, hogy üljön le ő is.

– Ezt is kifejtsem bővebben?

– Igen.

– Azért választottad ezt az irodát, mert egy feminista vezeti. És úgy gondoltad, hogy én megértem, hogy éveket kihagytál azért, hogy felneveld a gyerekeidet.

Tia nem szólt.

– Igaz, ugye?

– Bizonyos mértékig.

– De látod, a feminizmus nem arról szól, hogy segítsük a nőtársainkat. Hanem az egyenlő esélyről. Döntési lehetőséget ad a nőknek, nem garanciákat.

Tia várt.

– Te az anyaságot választottad. Ezért persze nem szabad büntetni téged. De különleges elbánást sem érdemelsz. A munka szempontjából azokat az éveket elvesztegetted. Kiestél a pályáról. Nem csatlakozhatsz be ugyanoda. Egyenlő esélyek a pályán. És ha egy pasas hagyná ott a munkát, hogy gyereket neveljen, ugyanígy kéne kezelni. Érted?

Tia egy diplomatikus, semmitmondó gesztussal válaszolt.

– Azt mondod, csodálod a munkámat – folytatta Hester.

– Igen.

– Én úgy döntöttem, hogy nem lesz családom. Ezt is csodálod?

– Nem hiszem, hogy ez csodálat tárgya lenne.

– Pontosan. Ugyanez a helyzet a te döntéseddel. Én a karriert választottam. Nem estem ki a pályáról. És ami a jogi pályát illeti, most az élvonalban vagyok. De a nap végén én nem megyek haza a jóképű dokihoz, meg a sövénykerítéshez és az álomcsaládhoz. Érted, mit mondok?

– Értem.

– Remek. – Hester orrlyukai kitágultak, miközben híres tekintete még jobban vakított. – Szóval amikor ebben az irodában ülsz, az én irodámban, akkor a gondolataid csak körülöttem forognak; azon járnak, hogy tudnál még jobban kiszolgálni és még elégedettebbé tenni, nem pedig azon, hogy mit főzöl vacsorára, vagy hogy a gyereked elkésik-e a futballedzésről. Tudsz követni?

Tia ellenkezni akart, de a hangnem nemigen nyújtott erre lehetőséget.

– Igen.

– Jó.

Megcsörrent a telefon. Hester felvette.

– Micsoda? – Szünet. – Az idióta. Megmondtam, hogy fogja be a száját. – Hester megpördült a székén. Ez volt a végszó Tiának. Felállt és kiment, és pokolian kívánta, hogy bárcsak a vacsorán vagy a futballedzésen kéne aggódnia.

A folyosón megállt, és elővette a mobilját. Az aktát a hóna alá csapta, és Hester feddése ellenére a gondolatai egyből visszakanyarodtak az E-SpyRight-jelentésben lévő e-mailre.

A jelentések gyakran olyan hosszúak voltak – Adam rengeteg weboldalt nézett, és rengeteg „barátja” volt a MySpace-en és a Facebookon –, hogy a kinyomtatott anyag nevetségesen vaskos volt. Tia legtöbbször csak átpörgette, mintha így kevésbé hatolna be a gyerek magánszférájába, miközben valójában nem bírt elviselni ennyi tudást.

Visszasietett a fülkéjébe. Az előírásos családi fotó ott állt az asztalán. Ők négyen – Mike, Jill, Tia és persze Adam, azon kevés pillanatok egyikében, amikor hajlandó volt velük lenni – odakint a kapuhoz vezető lépcsőn. A mosolyok erőltetettnek tűnnek, de a kép mégis vigaszt nyújtott.

Tia elővette a jelentést, és megtalálta az e-mailt, ami annyira megdöbbentette. Újra elolvasta. Ugyanaz volt. Azon töprengett, mit csináljon, aztán rájött, hogy ez nem egyedül az ő döntése.

Elővette a mobilját, címzettnek beírta Mike-ot, aztán bepötyögte a szöveget, és megnyomta a küldés gombot.

Mike-on még rajta volt a korcsolyája, amikor megjött az üzenet.

– A Smasszer? – kérdezte Mo.

Mo már levette a korcsolyát. Az öltözőben, mint minden hokiöltözőben, szörnyű bűz volt. Az volt a baj, hogy az izzadság beette magát a lábszárvédőkbe. Egy nagy ventilátor kavarta a levegőt. Nem sokat segített. A hokisok sosem vették észre. De ha egy idegen belépett volna, hát elájult volna a szagtól.

Mike a felesége telefonszámára nézett.

– Ühüm.

– Istenem, neked aztán kijut!

– Igen – mondta Mike. – Üzenetet küldött. Tényleg kijut nekem.

Mo grimaszolt. Mike és Mo a Dartmouth óta voltak barátok. Együtt játszottak a hokicsapatban, Mike a góllövőlistát vezető szélső volt, Mo a kemény védő. Közel negyedszázaddal az érettségi után – Mike most transzplantációs sebész, Mo pedig ködös munkát végez a Központi Hírszerző Ügynökségnél – még mindig ugyanezeket a szerepeket viszik.

A többiek óvatosan vették le a lábszárvédőt. Mind egyre idősebbek lettek, és a hoki a fiatalok sportja.

– De tudja, hogy ez a te hokiidőd, ugye?

– Igen.

– Hát akkor tarthatná magát hozzá.

– Csak egy üzenet, Mo.

– Széthajtod magad a kórházban egész héten – mondta Mo azzal a mosollyal, amiről sosem tudni, viccel-e, vagy sem. – Ez pedig a hokiidő, szent idő. Mostanra megtanulhatta volna.

Mo ott volt azon a hideg téli napon, amikor Mike először meglátta Tiát. Valójában Mo látta meg először. A nyitómeccset játszották a Yale ellen. Mike és Mo még ifi volt. Tia a lelátón ült. A játék előtti bemelegítésnél, amikor körbe-körbekorcsolyáznak, Mo oldalba könyökölte Mike-ot, és biccentett arra, ahol Tia ült.

– Helyes cicik.

Így kezdődött.

Mónak volt egy elmélete: a nőknek vagy Mike jön be, vagy – nos, ő. Mo azokat vonzotta, akiknek a rosszfiúk tetszenek, Mike meg azokat, akik sövénykerítésről álmodoznak. Ezért aztán a harmadik harmadban, amikor a Dartmouth már kényelmesen vezetett, Mo csúnyán nekiment az egyik játékosnak a Yale csapatából. Amikor kiütötte a pasast, megfordult, Tiára kacsintott, és felmérte a reakcióját.

A bírók leállították a verekedést. Miközben Mo a büntetőbox felé korcsolyázott, Mike-hoz hajolt, és azt mondta.

– A tiéd.

Prófétai mondás volt. A meccs utáni partin találkoztak. Tia egy végzőssel jött, de nem érdekelte a fickó. A múltjukról beszélgettek. Mike azonnal elmondta, hogy orvos akar lenni, és Tia tudni akarta, mióta.

– Azt hiszem, mindig az akartam lenni – felelte Mike.

De Tiának ez nem volt elég. Mélyebbre ásott – és Mike hamarosan megtudta, hogy ez az ő stílusa. Végül azon kapta magát, hogy elmeséli, beteges kisgyerek volt, és az orvosok voltak az ő hősei. A nő úgy hallgatta, ahogy addig sem, azóta sem senki. Nem is annyira elkezdték a kapcsolatot, mint inkább belezuhantak. Együtt ettek a kávézóban. Együtt tanultak esténként. Mike kávét és gyertyát vitt Tiának a könyvtárba.

– Nem bánod, ha elolvasom az üzenetét? – kérdezte Mike.

– Olyan gáz ez a nő.

– Mondd csak ki, Mo. Ne fogd vissza magad.

– Ha templomban lennél, akkor is üzengetne?

– Tia? Valószínűleg.

– Hát jó, olvasd el. Aztán írd meg neki, hogy úton vagyunk egy remek didibárba.

– Oké, ezt fogom tenni.

Rákattintott és elolvasta.

Beszélnünk kell. Valamiről, amit a komputerjelentésben találtam. Gyere rögtön haza.

Mo látta a barátja arckifejezését.

– Mi van?

– Semmi.

– Jó. Akkor még mindig a didibár felé tartunk.

– Sosem tartottunk a didibár felé.

– Te is azok közé a puhányok közé tartozol, akik szívesebben mondják „férfiak klubjának”?

– Mindegy, mert nem mehetek.

– Hazaparancsolt?

– Helyzet van.

– Micsoda?

Mo nem ismerte a „magánügy” szót.

– Valami Adammel – mondta Mike.

– A keresztfiammal? Mi van?

– Nem a keresztfiad.

Mo tényleg nem volt Adam keresztapja, mert Tia nem engedte. De ez nem tartotta vissza Mót attól, hogy annak tartsa magát. Amikor a névadót tartották, Mo egyszerűen előresétált, és odaállt Tia bátyja mellé, aki a tényleges keresztapa volt. Mo csak rávillantotta a vigyorát, és Tia bátyja nem szólt egy szót sem.

– Szóval, mi a baj?

– Még nem tudom.

– Tia túlfélti azt a gyereket. Te is tudod.

Mike letette a telefont.

– Adam abbahagyta a hokit.

Mo olyan arcot vágott, mintha Mike azt mondta volna, hogy a fia ördögimádó, vagy állatokkal fajtalankodik.

– Hú.

Mike lecsatolta a korcsolyáját.

– Hogyhogy nem mondtad ezt el nekem? – kérdezte Mo.

Mike a pengevédő után nyúlt. Lecsatolta a vállvédőjét. Többen elmentek mellettük, odaköszöntek a Dokinak. A legtöbben tudták, hogy Mót még a jégpályán kívül is ajánlatos békén hagyni.

– Én hoztalak ide – mondta Mo.

– És?

– És te a kórházban hagytad a kocsidat. Szerintem időpazarlás, ha visszaviszlek oda. Inkább egyenesen hazafuvarozlak.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.

– De. Látni akarom a keresztfiam. És látni akarom, hogy mi a francot szúrtok el már megint.

Tartalom

A szerző megjegyzése

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

10

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License
Plus Jakarta Sans – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0