Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítófotó: Molnár Mátyás

© Tóth Julianna, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 52 8

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

„Amikor látta az Úr, hogy az emberi

gonoszság mennyire elhatalmasodott a földön,

… megbánta az Úr, hogy embert alkotott a földön…

Azért ezt mondta az Úr:

Eltörlöm a föld színéről az embert, akit teremtettem;”

Mózes első könyve 6.5.

Megint túl sok lett a gonoszság, a kapzsiság, az erőszak, a bujaság a világban.

Megint súlyos válságba került a Föld. Járványok, természeti csapások és agresszív háborúk dúlnak a világban. Világszerte mérhetetlenül sok a szenvedés, a halál. A tudomány és a jólét jelenlegi szintjén is kétséges, hogy az emberi szenvedés enyhítése első helyen áll-e azok számára, akiknek feladatuk a szenvedést enyhíteni a hatalom birtokában. Sajnos a XXI. század eleji világjárvány és a háborúk elsősorban a legkiszolgáltatottabbakat sújtották. Ők áldozták fel a legtöbbet – az életüket.

Ajánlom tehát a könyvemet elsősorban a Föld több millió ezüsthajújának, akik halálukkal önmagukat adták a változásért. Ajánlom azokért az áldozatokért is a világban, akik az ezüsthajúak fiai és lányai voltak.

Ajánlom mindazoknak, akik távozásukkal megengedték a változás lehetőségét.

Előszó

Kezdhetném ezt a története úgy is, hogy volt egyszer, valamikor a 2021. év elején, a nagy koronavírus-járvány idején, valahol Európa közepén egy sokat sanyargatott kicsi ország.

Élt ebben az országban egy fiatal lány, aki addigi élete során néhány nehéz csalódás után gondolt egyet, és több százezer társa után elindult világgá új életet keresni.

Ugyanebben az időben már egyedül éldegélt ebben az országban egy tisztességben megőszült idős asszony is. Ő is elindult világgá. Elindult a fiai után, egy méltóbb halál reményében.

Kettőjük találkozásáról, beszélgetéseikről szól ez a történet.

Sajnos nincsenek megfelelő szavak, amelyek hűen kifejezhetnék a világot, amelyben akkoriban élnünk kellett. Még a mítosz- vagy mesevilág eszközei – amelyeket gyakran segítségül hívok – sem fejezhetik ki igazán azt a fájdalmat és reményvesztettséget, melyek minden képzeletünket túlszárnyalták. Sokan a külvilágban keresték a vigasztalást, míg mások mélyen önmagukba fordultak, hogy valamiféle magyarázatot találjanak arra, ami a világunkban történt.

Komolyra fordítom tehát a szót, és megpróbálom a valóságos és a képzeletbeli eseményeket egy különös történetté szövögetve megmutatni botladozó szavaimmal.

2022. szeptember

Tóth Julianna

1.

Az már régen nyilvánvaló volt számomra, hogy a párom határozottan elégedetlen a kapcsolatunkkal, pontosabban a kapcsolatunk szexuális részével. Többször kifejezte nemtetszését, de nem igazán állt elő semmiféle javaslattal, hogyan változtathatnánk, mit csinálhatnánk másképp. Egészen két héttel azelőttig. Akkor előállt egy ötlettel, amit el is mondott, de nem hittem el, hogy komolyan gondolja.

Hogy megteszi, és így teszi meg.

Bevallom, számomra sem jelentette együttélésünk már azt a felhőtlen örömöt, amelyet még pár évvel azelőtt megéltünk. Azt azonban nem hittem volna, hogy egyszer csak ott állok a lakása ajtaja előtt, ami már évek óta az én otthonom is volt. És nem tudok bejutni. A kulcsa belülről van a zárban.

Most ki vagyok zárva? – kérdeztem magamtól értetlenül.

Elképedve néztem az ajtót egy ideig. Eszembe jutott a néhány nappal korábbi beszélgetésünk is, amikor újra elővettük kapcsolatunk elemzését. Aztán kis várakozás után lassan, tanácstalanul elindultam lefelé a lépcsőn.

Már csak ez hiányzott azok után, hogy pár hete elveszítettem a munkahelyemet – gondoltam.

Kiértem az utcára, és bizonytalanul álldogáltam a kapu előtt egy darabig. Hirtelen nem találtam semmi elfoglaltságot magam számára. Arra gondoltam, most menjek moziba vagy plázába, vegyek magamnak valami cuki kis ruhát, vagy ezt, vagy azt, hogy eltöltsem valahogyan az időt? És ha eltöltöttem egy bizonyos időt, akkor mi lesz?

Szégyelltem magam.

Miért volt bennem szégyenérzet? Nem értettem.

Rendeznem kellett magamban, mi is történik éppen velem. Milyen érzések vannak bennem? Nekem milyen tennivalóm van ebben a helyzetben?

Végigmentem a csendes kis budai utcán, leültem a közeli parkban.

Hihetetlen, hogy minden mennyire élt a korán jött, február végi tavaszban. A föld finom illatokat árasztott, a fák ébredeztek, ágaikon a madarak teli torokból énekeltek, hívogatták egymást. Éppen úgy, mint más tavaszokon.

A koronavírus-járvány tombolása kezdett csendesedni. Az emberek örültek, hogy a szabadban lehetnek, élvezték a jó időt. Az egyik padon egy idősebb hölgy olvasott, a füves részen fiatal pár tollasozott. A homokozóban gyerekek játszottak, szüleik a homokozó szélén csevegtek egymással. A gyerekes szülők mindig hamar összebarátkoznak, mindig kéznél van a téma, van miről beszélgetniük.

Az nyilvánvaló, hogy nem jókor mentem haza. Talán már máskor is volt esélyem arra, hogy rosszkor érkezzek, de eddig szerencsém volt.

Szerencsém volt? Elég furcsa szerencse – gondoltam.

Ez megint megzavart. Az jutott eszembe, hogy ha saját bejárásom, kulcsom van nekem ahhoz az ajtóhoz, ami az én otthonomba is vezet, és belülről van egy másik kulcs a zárban, ami azért van ott, hogy ne tudjak bejutni az otthonomba, akkor ki vagyok zárva, ha még csak átmenetileg is. Akkor az nem az én otthonom. Ezt meg kell értenem.

Ha nem tudsz bejutni az otthonodba, és ha az oka az, aminek látszik, akkor az nem az otthonod, akkor talán soha nem is volt az – ide jutottam tépelődésem közepette.

Próbáltam elképzelni, hogy pár perc múlva felállnék és hazamennék. Bejutnék az ajtón, és ott találnám a társamat a fürdőszobában, éppen zuhanyozna. Mit mondanék akkor? És ő mit mondana nekem? Nem tudtam ebbe a jelenetbe képzelni magam. Szégyenkeztem az egész helyzet miatt.

Ha nem találom otthon, amikor hazaérkezem – azt mondtam, hogy haza, mert mit is mondhatnék? –, akkor csak várakozzak nyugodtan? És ha megérkezik, mit mond majd nekem? És mit mondok én neki? Így sem jó, meg úgy sem jó.

Tudtam, hogy másokkal is megtörténik hasonló. Az ismeretségi körömben is előfordulnak félrelépések. A közelmúltbéli beszélgetésünk óta számíthattam is volna arra, hogy velem is megtörténik. De most, hogy megtörtént, miért érzem magam olyan elveszettnek? Beszéltünk is róla. Készülhettem is rá. És most itt van ez a tapasztalat. Miért érzem mégis úgy, hogy fordult velem egyet a Föld, hogy vége a világnak?

Ismerek párokat, akiknek nem jelent a hasonló helyzet túl nagy gondot. Nem látom, hogy az efféle tapasztalás megrendítené a környezetemben élőket. Biztos megtörténik az emberekkel újra és újra, naponta ezerszer és ezerszer, és nem látom mások arcán, hogy nagyon rosszul éreznék magukat a megcsalástól. Vagy elbujdosnának megalázottságukban, hogy megtörtént velük. Úgy tesznek, mintha nem történt volna semmi különös, látszólag minden megy tovább egyedül vagy egy másikkal. Valóban nem számít?

Azt is látom magam körül, hogy egy párkapcsolatban körülbelül öt év van. Öt év után különmennek, mert új párt találtak maguknak, a gyereküknek meg új pótapát vagy új pótanyát.

Közben párszor megszólalt a telefonom, de nem akartam felvenni, nem tudtam volna beszélni vele.

Lassan besötétedett, kiürült a park, és egyedül nem éreztem magam biztonságban a padon. Fáztam is már.

Biztonság! Igen, a biztonság. Megrendült a biztonságom.

Mert bármilyen kapcsolatban is éltem – mondtam magamnak múlt időben –, mert bárhogyan is éreztem magam a párommal, volt valaki mellettem. Volt kire gondolnom, volt kivel megosztanom asztalt és ágyat. Úgy próbáltam élni, ahogy mindenki körülöttem. Hogy elfogadjanak, hogy beleilleszkedjek a tömegbe. Ez így biztonságos volt. Elvegyülni, együtt haladni a tömeggel, és akkor nem hibázhatok nagyot. Biztonságban érezhetem magam.

Már tudtam, hogy nem fogok többé oda hazamenni. Csak azt nem tudtam, hogy hol töltöm az éjszakát, és holnap mit fogok csinálni.

Elindultam vissza az utcán. Láttam az autóját a közelben parkolni, az én kis piros autóm is ott állt a ház előtt. A lakás ablakából fények hulltak az éjszakába.

Ő ott van, én már nem vagyok ott. És többé már nem is leszek.

Beszálltam az autómba, indítottam, és egy sarokkal arrébb álltam meg az utcában, egy termetes fának a védelmében. Arra gondoltam, hogy itt töltöm az éjszakát az autómban, ezt az utcát ismerem. Aztán majd meglátjuk.

Kikapcsoltam a telefonomat, hátradőltem a hátsó ülésen, és hagytam, hogy átjárja a testem a zsibbadás. Éreztem, hogy oldódik a feszültség a végtagjaimban.

Csak semmi pánik – mondogattam magamnak –, minden rendben, csak lazíts. Érezd magad biztonságban. Alattad a stabil föld, fölötted a fa csupasz ágain túl a végtelen ég. Nem érhet semmi veszély. Bár magad vagy, de ilyenkor szoktál a legbátrabb, legerősebb lenni. Holnap minden elrendeződik, holnap minden megváltozik az életedben.

2.

Nem mondhatom, hogy a legjobb éjszakámat töltöttem az autóban. Hideg volt, fűtenem kellett. De már szépen világosodott, nincs baj.

Furcsa és nehéz volt ez az új élethelyzet, de izgalmas is.

Pár percig elgondolkoztam, hogy most hogyan is legyen. Minden itt van nálam, ami igazán fontos, a bankkártyám, a telefonom, a laptopom – nem is kell más.

A sarki boltban bevásároltam egy csomó dolgot, élelmet, tisztálkodószereket, amiről úgy gondoltam, hogy szükséges lehet. Úgy, mint amikor nyaralásra készülök.

Visszatérve az autóhoz, tájékozódtam a Google Mapsen, hogy melyik lenne a legjobb útvonal, ha észak felé igyekeznék.

Kényelmesen elhelyezkedtem az ülésben, és indítottam.

Mehetünk! – mondtam magamnak. – Mindig csak észak felé! Úgy jó lesz!

A covidjárvány által szorongatott Európa újra levegőhöz jutott mostanra. Beindult a forgalom az országok között, az emberek újra utazhattak. Ha szerencsém van, simán jutok át a határokon, nem kényszerülök karanténba. Eléggé unalmas autópályán vezetni, nem kerülök közel a városokhoz, a tájból sem sokat láthatok. Csak nyomni kell a gázpedált, csak haladni észak felé.

Nem siettem.

Csak előre, ki a városból, ki az országból. Amikor jó lendületben Rajkánál a magyar határhoz értem, összeszorult a gyomrom, de mentem tovább.

Nem siettem.

Az úton végig szorongtam kissé, mert nem indultam még el ilyen hosszú útra, külföldre egyedül, autóval. Óvatosnak kellett lennem.

Prága felé haladtam, a D2-es autópályán a GPS szerint. Úgy láttam, ez az út engem Rostock felé, a Balti-tenger felé vezetett. Az éppen jó lesz – gondoltam. – A Balti-tengernél komppal mehetnék tovább észak felé.

Irány, csak mindig előre.

Ha elfáradtam, megálltam kicsit, ettem, ittam, pihentem. Ízlelgettem, hogy magam vagyok. Belenéztem a laptopomba, ha jött üzenet ismerőstől, szűkszavúan válaszoltam, hogy úton vagyok, majd később írok részletesebben. Nem tudtam beszámolni még hűséges, régi kolléganőmnek, Aninak sem arról, hogy merre járok, hiszen még magam sem tudtam, hogy mi a célom, milyen váltással próbálkozom éppen az életemben.

Egyébként sem sok változott, csak minden. Minden, ami pár nappal ezelőtt még mindennél fontosabb volt számomra.

Az utam első éjszakáját Berlin külvárosában töltöttem egy békésnek ígérkező parkolóban. Nem volt hangulatom a városnézéshez.

A második nap, dél környékén már több mint ezer kilométerre jártam szűkebb és tágabb otthonomtól. Szinte meglepődve vettem észre magamon, hogy nem terhelte a tudatomat elviselhetetlenül súlyosan a hátrahagyott életem. Két nap után, száguldás közben olyan könnyű, mámoros szabadságot éreztem, amilyet még soha az életemben.

Eszembe jutott, hogy talán nem is lett volna ehhez az érzéshez szükséges világgá mennem. Talán ha rászánom magam, világgá menés nélkül is elérhettem volna ezt a könnyedséget. Sajnos az utóbbi hónapokban a monoton életvitelem, a szinte nullára redukált örömszintem elzárt attól, hogy felébredjenek a vágyaim, észrevegyem az igényeimet, a lehetőségeimet.

Hamarosan elérem a Balti-tengert. A legközelebbi pihenőnél megálltam kicsit, megmozgattam a végtagjaimat. Arra gondoltam, hogy ma éjszaka nem a kocsiban alszom, Koppenhágában keresek egy olcsó panziót.

Úgy döntöttem, akkor foglalok is egy szállást magamnak hamarjában, és keresgélni kezdtem a mobilomon.

Az úton többször hívott telefonon a volt párom. Sokáig nem reagáltam, nem tudtam még beszélni vele. Nem tudtam, mit mondjak, hogyan mondjam. De később arra gondoltam, hogy amikor legközelebb keres, jobb, ha beszélünk, ne érjen véget úgy, hogy nem kap valami választ, ha van kérdése. Lelkileg rákészültem a beszélgetésre. A távolság bátorrá tett.

Most, amikor megszólalt újra a telefonom, vettem egy nagy levegőt, és beleszóltam.

–Na! Végre, hogy felvetted! Az ismerősöktől kell megtudnom, hogy úton vagy?! – kérdezte ingerülten.

–Ne tegyél szemrehányást. Te ne tegyél szemrehányást nekem!

–Jó, jó. Rendben. Merre vagy? – kérdezte.

–Németországban.

–Németországban?! Mi a bánatot keresel te Németországban?

–Nem a bánatot, az biztos, azt otthon is megtaláltam. Hogy mit keresek? Majd megtudom hamarosan. Neked nincs közöd hozzá.

–Hogy van bátorsága egy huszonhét éves lánynak egyedül ekkora útra vállalkozni?! Ki az, aki a bizonytalanba elindul járványos időszakban? Ez felelőtlen döntés volt.

–Hogy melyikünk hoz felelőtlen döntéseket, arról beszélgethetnénk, de most nincs kedvem hozzá.

–Ne haragudj, nem akartalak elüldözni. És mi lesz a munkahelyeddel? – kérdezte. – Elküldtél néhány pályázatot.

–Nem a te dolgod – mondtam.

–Tényleg nem akartalak kikergetni a világba. Nem gondoltam, hogy így reagálsz, amikor meg is beszéltük. Nem gondoltam, hogy éppen akkor jössz haza tegnapelőtt délután.

–Neked az a legnagyobb problémád, hogy éppen akkor mentem haza? Ezt komolyan mondod? – kérdeztem.

–Mi más lenne? Nem értem, hová akarsz kilyukadni. Amiről nem tudsz, az nem létezik a számodra – mondta határozottan.

–Látod, ilyesmi választ vártam tőled, ezért nem reagáltam eddig a hívásaidra. De mielőtt lezárnám az utolsó beszélgetésünket, jó tudnod, hogy nem az a problémám, hogy megtudtam, hogy valóban megteszed, hanem az, hogy képes voltál megtenni. Még talán az sem, hogy képes voltál megtenni, mert talán te ilyen vagy. Képes vagy a csalásra, képes vagy ilyen helyzetet teremteni. Sajnos nem hittem el, hogy megtörténik. Inkább azon csodálkozom, hogy te nem jöttél rá a hosszú évek alatt, hogy én nem az vagyok, akivel meg lehet tenni, amit te tettél. Belekényszerítettél egy helyzetbe, amit én nem akartam. Ha azt gondolod, hogy nekem megfelel, hogy az, amit ha éppen nem látok, nem létezik számomra, akkor nem nekem hazudsz, hanem magadnak. Én nem fogadom el, amit nekem szántál, többé nem. És most befejezem a beszélgetést.

És megszakítottam a hívást.

Zaklatott voltam. Még mindig fel tudott zaklatni.

Indulnom kellett, megpróbáltam mélyeket lélegezni.

Mire újra autóba ültem, meg is jött a válasz a panzióból. Van szállásom, ez gyorsan ment. Nem túl nagy a jövés-menés mostanában a világban, a szabad szálláshelyek könnyen elérhetőek. Sürgősen meg kellett néznem azt is, hogy mikor indul a komp át a Balti-tengeren, Malmö felé, hogy le ne maradjak.

Két nap után, Koppenhágába érve, ezerháromszáz kilométer megtétele után fáradt voltam, de bizakodó. Gondoltam, szétnézek Andersen kis hableánya körül, nem mehetek tovább a városból anélkül, hogy nem látom a világ egyik leghíresebb szobrát.

Nem messze szálltam meg a centrumtól, így gyalog indultam el a tengerpart irányába. A szobor élőben legalább olyan szép, mint a képeken. Mintha természetes módon alakult volna ki az a néhány kőből álló magaslat, amelyiken pihent a sellőlány, a tenger felé révedezve.

Sétáltam egyet a Kastellet-erőd földsáncán, és benéztem a Stroget bevásárlóutcába is. Vettem néhány pólót meg fehérneműt.

Aztán gyorsan a szállásomra mentem, mert reggel korai indulást terveztem.

Jól kipihenem magam, holnap jókor indulok – gondoltam –, és az Öresund hídon, Európa leghosszabb hídján utazom át Malmőbe. Még mindig észak felé.

Hogy hova is tartottam? Lassan kezdett kibontakozni a cél, amit nem is terveztem, csak az északi irány élt bennem határozottan. Azt gondoltam, hogy Uppsala, a kedves kis viking város a Fyris folyó partján jó lesz. Azt gondoltam, hogy Linné és Angström városa, az ötszáz éves egyetemével és a nyolcszáz éves székesegyházával, jó lesz nekem.

Ahogy ezeket a helyeket végiggondoltam, melyeket csak térképről és fotókról ismertem, elfogott az örömteli izgalom.

Igen, az a hely jó lesz.

Nemsokára holnap lesz, nemsokára láthatom.

3.

Reggel korán ébredtem. Az előttem levő félnapi út már nem nagy távolság. Nekivágtam.

Az Öresund hídon átkelni különleges érzés volt. Lenyűgöző érzés, ahogy a végtelen távolban éppen velem szemben kelt fel a nap. Előttem a karcsú híd szelíd íve, körülöttem, amerre elláttam, a villódzó kék víztömeg, a napsütésben tündöklő tenger. Szinte beleszédültem a gyönyörűségbe.

Mintha kívülről láttam volna magam, ahogy haladtam előre. A hídon ott száguldott valaki, a nyolcmilliárdból az egyik porszem.

Egy névtelen, személytelen senki.

Mindent magam mögött hagytam. Mind a huszonhét évemet, aki voltam. Mindenkit, akihez közöm volt, és mindenkinek az emlékét. Az összes álmomat, terveimet, melyeket szövögettem eddigi életem során.

Nem maradt utánam senki, és nem maradt utánam semmi.

Szinte eggyé váltam a gyönyörűséges semmivel, ami egy volt a mindenséggel, ami körülvett a hídon. A hídon, amely elvezet engem valahova. Valahova, ahol újra én leszek. Az, aki lenni szeretnék.

Átérve Svédországba, elkerültem Malmö belvárosát.

Mentem, mint a szél.

Amerre mentem, különös hangulata volt az út menti sötét, fenyves erdőknek és az erdőket szegélyező, a tájból kiemelkedő, évezredek alatt simára csiszolódott, egymásra torlódott, hatalmas gránitköveknek, amelyek Skandinávia alapját alkották.

Félúton pihenőt tartottam, ettem, ittam, megmozgattam kicsit a tagjaimat. Írtam néhány emailt, visszavontam az elküldött önéletrajzaimat. Belenéztem Uppsala és környékének álláshirdetéseibe is, hátha akad valami munka a számomra. Éppen nem akadt, de majd alakul, gondoltam.

Nekivágtam az utolsó pár órának.

Meglepett, hogy a tenger felett ragyogóan sütött a nap, a svéd dombok között meg szállingózott a hó, március elején.

Jobbról, messziről láttam a stockholmi aranykoronás városházát, ahol a Nobel-díjak kiosztásának ünnepségeit is tartják minden évben.

Az idő sajnos egyre viharosabb, a hóesés egyre sűrűbb lett.

Csak érjem már el az uppsalai lehajtót – sürgettem magamat.

Ahogy haladtam, a hóesés egyre átláthatatlanabbá vált, és hirtelen olyan hatalmas, tavaszi hóvihar csapott le a környékre, hogy ki sem láttam a szélvédőn. Az alaktörlő lapátjai folyamatosan zakatoltak, próbálták tolni a havat, de alig bírtak vele. Hirtelen észrevettem, hogy előttem két autó egymásba csúszva elzárja előttem az utat. Próbáltam fékezni, de tudtam, hogy kicsi a távolság. Éreztem, hogy megcsúszik az autó a havas úton, küzdöttem, hogy egyenesben tartsam.

Meg kellene állnom – tanakodtam magamban.

–Meg kell állnom valahogy! – kiáltottam fel hangosan.

De elkéstem. Az irányítás már nem az én kezemben volt.

4.

Arra eszméltem, hogy kellemes meleget érzek a kezemen. A testem könnyű volt. Távoli zsongás szűrődött a tudatomba, majd egyre halkult, távolodott. Koncentrálnom kellett, hogy velem maradjon a zsongás. Kinyitottam a szemem, hogy jobban figyelhessek a rajtam kívüli világra.

Nagy fehérséget láttam magam körül, fehér tárgyakat, jobbra az ajtó mellett fehér szekrényt, az ajtóval szemben ablakot. Velem szemben ágy volt, benne egy fekvő alak. Ágyban feküdtem én is, kórházi ágyban. Az ablak előtt egy fa csupasz ágai lengedeztek a tavaszi fényben, kezemet a ferdén beeső nap sugarai melengették.

Ahogy egyre jobban tudatomhoz tértem, éreztem, hogy fáj a szám, dagadtnak is éreztem. Amikor mozdulni próbáltam, fájt a csípőm, levegővételre szúrt a mellkasom, horzsolások voltak a kezemen és a lábamon. Szinte az egész testem sajgott a fájdalomtól.

Angol szavakat hallottam magam körül. Megpróbáltam felülni, de valaki rám szólt:

–Dear girl, calm down, please.

Megérintette a karom, és fölém hajolva angolul beszélt hozzám:

–Balesetet szenvedett, kórházban van. Szorítsa meg a kezem, ha érti, amit mondok.

Megszorítottam a kezét, mire folytatta:

–Pihennie kell, türelmesnek kell lennie – megitatott, megigazította csapzott szőke hajamat, betakart és magamra hagyott.

–Egy kórházban lehetek – suttogtam magam elé, és zavaros félálomba merültem. Álmomban komor, sötét lépcsőházban várakoztam egy bezárt, sötét ajtó előtt, hiába. Az ajtó résnyire kinyílt előttem újra meg újra, de mielőtt elérhettem volna a kilincset, bezáródott. Hiába igyekeztem, nem tudtam elérni. Csak a csukott ajtó meredezett előttem újra meg újra. A lakásból furcsa női és férfi hangfoszlányok szűrődtek ki. Menekülni szerettem volna, de nem tudtam mozdulni. Sem a lakásba nem voltam képes bejutni, sem a lépcsőházat nem tudtam elhagyni.

Álom és ébrenlét határán harcoltam sokáig.

Aztán pár óra pihentető, mély alvás után másnap frissen, kipihenten ébredtem. Éreztem, hogy gyógyulok.

Lassan kezdett visszatérni az emlékezetembe, hogy mi is történhetett velem. Emlékeztem, hogy hirtelen elhatározással indultam el Budapestről, mindig észak felé tartva az irányt. Két nap alatt átszeltem Európát a koronavírus-járvány harmadik hullámának rövid kis szünetében.

Rémlett, hogy Stockholmot láttam messziről, felismertem az aranykoronás városházát.

Tudtam, hogy hosszú út van mögöttem, azt is tudtam, hogy hova igyekeztem. Emlékszem, hogy örvénylő hóviharban próbáltam megállni az egymásba csúszott autók mögött.

Valahol Uppsala környékén lehetek egy kórházban – találgattam magamban.

A délelőtti viziten beszélhettem egy orvossal. Elmondta, hogy a balesetkor az ütközés súlyos traumát okozhatott a testemben, mert két napig szinte eszméletlenül hánykolódtam. Az állapotom lehetett egy komoly agyrázkódás következménye, de alaposan ki kellett vizsgálni, hogy nincs-e valahol valamilyen rejtett sérülésem.

–Érez valahol belső fájdalmat?

–Ha levegőt veszek, szúr a mellkasom – mondtam.

–Csinálunk még egy röntgent azonnal – mondta, majd megkérdezte:

–Nem nyomasztja valamilyen lelki teher? Mert zaklatottan, néha sírva-kiabálva veszekedett magyarul.

–Egészen jól vagyok – mondtam –, bár ha csak megpróbálok felülni, az ájulás környékez.

–Ne sürgesse a felülést.

–Bármennyire szeretnék – mondtam –, nem tudok, nem merek lábra állni. – Meglepődtem mennyi sérülés, horzsolás van a lábamon is.

–Lehet, hogy hosszú ideig még nem kelhet fel, legyen türelmes. – Elmondta, hogy megfigyelnek, ellenőrzik az életfunkcióimat. Néhány vizsgálatot már elvégeztek, és nem találtak belső vérzést vagy egyéb, azonnali beavatkozásra okot adó sérülést, de pár vizsgálat még hátravolt. Majd hozzátette:

–Nagy szerencséje volt. Pihennie kell.

És beindult a kórházi gépezet, laborvizsgálatok, CT, MRI. Nem siették el. Megadtam magam, ha akartam volna, sem tudtam volna már tovább menekülni.

5.

Délután óvatosan megpróbáltam lábra állni, de a lábamat, a csípőmet nehezen mozdítottam. A mosdóba kellett mennem, és szerettem volna magamon segíteni azzal, hogy a legfontosabb életfunkcióimat uralni tudom. Minden lépésemre vigyázva, fix pontokat keresve, lassan körbejártam az ágyat. Közben minden lépésnél belenyilallt a fájdalom a csípőmbe.

–Crazy girl! – kiáltott rám a szobatársam, aki egy ötven év körüli, fehér bőrű, tipikus szőke, svéd asszony volt. Nem törődtem vele.

Ha el tudok látni bizonyos tevékenységeket önállóan, nem leszek annyira kiszolgáltatott. Meg tudom csinálni – biztattam magamat gondolatban.

Amikor ügyesen visszaértem az ágyamhoz, leültem kicsit megpihenni.

–Honnan jöttél? Merrefelé születnek az ilyen nyughatatlan lányok? – kérdezte a szobatársam.

–Magyar vagyok, Budapestről jöttem. Nem is jöttem, menekültem – és kínosan mosolyogtam.

–Nem kellett volna annyira sietni – szólt, utalva a sebeimre. – Mostanában nem kerülhet sor a visszaútra, úgy látom.

–Mostanában nem tervezem a visszautat, talán maradok kicsit.

–Remélem, lesz lehetőséged jobb helyeken is időt tölteni, mint egy svéd kórházban. Kívánom, sikerüljön minden úgy, ahogy szeretnéd.

–Köszönöm – feleltem.

Később a szobatársam tiltakozása ellenére falba, bútorokba kapaszkodva az ajtóhoz lopakodtam, kilestem a folyosóra, hogy egy kicsit körülnézzek.

Hosszú folyosó futott előttem végig az épületen, a folyosó két oldalán kórtermek, nyitott és csukott ajtók sorakoztak. Betegek és kórházi dolgozók járkáltak körülöttem, de szerencsére nem foglalkozott velem senki.

A szemben levő szoba félig nyitott ajtaján keresztül éppen azt láttam, hogy egy idős asszony körül két nővér szorgoskodik. Az egyik a testét próbálta egyenesben tartani a széken, a másik etetni próbálta. Biztatgatta, hogy nyeljen le néhány falatot.

Az asszony nem szólt egy szót sem, csak tagadóan, lehajtott fejjel, szorosra zárt ajkakkal tiltakozott az erőszak ellen. Kis teste alig foglalt helyet a székben, ezüstös haja ziláltan lógott a szemébe. Mindkét kezével szorosan kapaszkodott a szék karfájába. Fejét egyre mélyebbre hajtotta, hogy ne lehessen a szájához férni.

Kíváncsian néztem a jelenetet, a nővérek igyekezetét, akik mint egy kisgyereket, próbálták etetni az ezüsthajú nénit. És ő, mint egy igazi, dacos kisgyerek, nem akarta azt tenni, amit a felnőttek elvártak tőle.

Mindannyian voltunk gyerekek, talán még emlékszünk is arra, hogy ha nem akartuk megenni az ebédet, akkor nem ettük meg. Az anyáknak minden leleményességükre szükségük volt, és trükkök egész tárházával kellett rendelkezniük, hogy túljárjanak gyerekeik eszén. Hogy beléjük diktáljanak néhány falatot: egyet a papáért, egyet a mamáért. Pedig a gyerekek, ha nem akarnak, nem fognak engedelmeskedni. Ezt vagy a gyermek, vagy a szülő pozíciójából már mindannyian megtapasztalhattuk. Ez a játék aztán a dac minden csínjára-bínjára megtanítja a kicsiket, és gyakran nagyon messzire tud vezetni.

Ezüsthajú is dacolt rendületlenül.

Láttam, hogy a nővérek egy utolsó kísérletet próbáltak tenni, éppen úgy tartották a szája előtt a kanalat, ahogy a gyerekeknek szokás, és Ezüsthajú is éppen úgy reagált, ahogy a gyerekek szoktak. Kiverte a nővér kezéből a kanalat, még jobban leszegte a fejét, és hangosan kiabált:

–Nem! Nem!… Nem! – így kiabált magyarul.

A meglepetéstől földbe gyökereztek ingatag lábaim. Hiszen itt voltam egy idegen városban, idegen emberek között, majdnem kétezer kilométerre attól a helytől, ahol az anyanyelvemen beszélnek az emberek. Egyáltalán nem számítottam rá, hogy magyar szavakat fogok hallani. Idekeveredtem olyan messziről. Nagy szerencsém volt, hogy nem haltam meg.

És a közelemben, ebben az idegen világban van valaki, akivel egy helyről jöttünk? Értjük egymás szavát. Akinek talán szüksége van rám, és nekem is szükségem lehet rá.

Ha valami nagyon titokzatos történik velem, akkor nem fontolgatok, ösztönösen cselekszem. Az ajtóba kapaszkodva próbáltam közelebb kerülni hozzájuk, de az egyik nővér hozzám ugrott, átkarolt, és visszaigyekezett velem a szobámba.

Én is tiltakoztam, de nem figyelt rám, csak neheztelően mormogott maga elé:

–Óh! Már hárman vannak a nyakas magyarok!

–Hárman? Mi magyarok! Ki a harmadik? – kérdeztem izgatottan, de nem válaszolt.

Beparancsolt az ágyba, betakart, és már viharzott is kifelé.

Az esti vizit után aztán beszélgettem a nővérrel. Elmondta, hogy a világjáró néni Budapestről érkezett a kórházba pár nappal ezelőtt, az iratai szerint. Beszélni még nem hallották a délelőtti nemeken kívül. Enni sem akar, már attól tartanak, hogy kárára lesz a nagy koplalás. Nagyon szomorúan, magába roskadva csak néz, néz kifelé az ablakon. Néha elsírja magát, és halk szipogása közben folydogálnak a könnyei.

–Hogy került a kórházba? – kérdeztem. Gondoltam, talán megtudok valamit a rejtélyes nénikéről.

–A szomszéd hozatta be mentővel – mondta a nővér. Azt mondta, hogy a lépcsőházukban üldögélt, amikor este hazament. Reggel, amikor elment otthonról, szintén ott ült a lépcsőn. Este, amikor még mindig ott ült, arra gondolt a szomszéd, hogy kellene érte tenni valamit, nem tölthet még egy éjszakát a lépcsőházban üldögélve. Talán legyengült, talán beteg is. De nem tudta szóra bírni.

–Napokig ott ült a lépcsőházban, szótlanul, egyedül? – kérdeztem. – Csak volt annak oka, hogy éppen abban a házban üldögélt?

–Igen – mondta a nővér. – Arra gondolt a férfi, hogy csak van köze a néninek a szomszédjához, akit néha látott már, és aki egy kedvesen köszöngető fiatalember. De talán nem volt otthon. Talán valahova elutazott?

–Nem látszott a nénin, hogy kétségbe lenne esve, vagy segítségre szorulna?

–Nem, nem látszott a nénin, hogy segítséget várna bárkitől is, vagy túlságosan éhes vagy fáradt lenne – mondta a nővér. – Állítólag békésen várt valakire vagy valamire, megbízott a helyzetben. Teljesen nyugodt volt. Az a hely, ahol ült, fontos volt számára. Arra gondolt a szomszéd, hogy a néni már eléggé elgyengülhetett, talán napok óta nem jutott ételhez. Elég sápadtnak és gyengének látszott. Az is lehet, hogy megbetegedett, a járvány miatt különösen óvatosnak kellett lenni. Elhatározta, hogy mentőt hív.

Amikor a mentősök megérkeztek a nénivel a kórházba, arról beszéltek, hogy amikor a néni meglátta a vírushelyzet miatt védőruhába öltözött mentősöket, megrémült, hogy érte jöttek. Nem akart elmenni velük, ijedten kapaszkodott a lépcső korlátjába.

–A bizonytalantól való félelmében kapaszkodott a korlátba – szólaltam meg szomorúan.

–Utolsó erejéig harcolt, hogy maradhasson, de a mentősök nem hagyhatták ott. Állapota már a kiszáradás jeleit mutatta. Elmondták, hogy a néni meg akarta őrizni kétes biztonságát, ragaszkodott a helyhez, ami az idegen világban ismerős volt a számára. Végül erővel kellett eltávolítani – zárta le a történetet a nővér.

Hát így kerül kórházba a világjáró magyar nénike. Az irataiból derült ki, hogy nem régen érkezett repülővel Budapestről.

–Óh! A kis világjáró Ezüsthajú – mondtam meghatottan. – Csak volt valami oka annak, hogy az előtt az ajtó előtt töltötte azt a két napot ott a lépcsőházban?

–Meglehet – mondta a nővér –, de az már nem az én dolgom. Az én dolgom az, hogy följavítsam, hogy egyen, igyon, erőre kapjon. Balogh főorvos úr a lelkemre kötötte, hogy viseljem gondját.

–Balogh főorvos! – kiáltottam fel. – Ő szintén magyar ember lehet!?

–Magyar persze, vannak itt már egy páran a nyakas magyarok – mondta a nővér, és sietve magamra hagyott.

6.

Ahogy elnéztem a szemben fekvő szobatársamat, aki éppen felülni próbált az ágyában, megállapítottam, hogy ő talán még nehezebben mozog, mint én.

–Miért kerültél kórházba? – kérdeztem tőle. – Látom, hogy még ma nem keltél fel az ágyból.

–Tegnap volt a csípőprotézis-műtétem – mondta. – Ma még nem kelhettem fel, de holnap már muszáj lábra állnom, azt mondták. Elképzelni sem tudom, hogyan fog majd menni. Te viszont nagyon ügyesen elindultál ahhoz képest, hogy tegnap még félájultan feküdtél. Örülök, hogy jól vagy.

–Biztosan te is ügyesen elindulsz majd – mondtam.

–Szereted a vecsesi kaposzta? – kérdezte egy kis szünet után.

–A vecsési káposztát – hüledeztem, mert így kérdezte: Do you like vecsesi kaposzta?

–A vecsési savanyú káposztát mindenki szereti – mondtam.

–Az anyám nem szerette – mondta az asszony.

–Honnan tudsz te a vecsési káposztáról? – kérdeztem meglepetten.

–Hosszú történet. Magyar származású vagyok, az apám Vecsésről indult több mint hatvan évvel ezelőtt.

–Van időnk, hogy elmeséld – majd még nevetve hozzátettem:

–Vigyáznom kell, ha véletlenül eldobnék egy követ a világban, nehogy magyar embert találjak el vele.

–A származásom a mindennapi életemben nem érdekes már. Most is csak azért hoztam elő, mert talán neked lehet érdekes. Meg persze nekem is jó a régi dolgokról beszélni. A vezetéknevem nem tipikusan svéd, az apám után Kemenesnek hívnak.

–Az apád már nem lehet fiatalember – mondtam. – Itt élte le az élete nagy részét Svédországban?

–Igen, az 1956-os forradalom leverése után, a megtorlás elől muszáj volt elmenekülnie az országból. Vecsési volt, ott nőtt fel a káposztaföldeken. Aztán elege lett a káposztából, nem akarta azt csinálni, amit az ősei. Pestre ment az általános iskola elvégzése után, műszerészipari tanulónak állt. A Május 1. Ruhagyárban volt varrógép-karbantartó, amikor kitört a forradalom. Sokszor mesélt az orosz invázióról. Hogyan kelt fel a magyar nép az orosz elnyomás ellen, hogyan rohanták le Magyarországot az orosz csapatok. Elárasztották Budapestet az orosz tankok, és pár nap alatt hogyan lőtték rommá az épületeket, az egész várost, amerre jártak. A forradalmárok próbáltak ellenállni, de a túlerővel szemben tehetetlenek voltak. Aztán csend lett, nagy csend. Az utcán holttestek feküdtek, az életben maradt harcosoknak menekülniük kellett. Apám is így indult el. Pár hónapot Ausztriában töltött, aztán Svédországban kötött ki. Akkor sokaknak jelentette az országunk a szabad, demokratikus világot. Apám gyermekkoromban gyakran mondta, hogy ne felejtsem el, mind a két magyar forradalmat az oroszok verték le. 1849. október 6-a úgy vonult be a magyar történelembe, mint a vértanúk napja. Pedig a második nagy forradalom halálos áldozatainak a száma bírói ítéletek alapján is több százra tehető – mondta mindig apám. Ebből a pokolból menekült el, nagyon fiatalon.

–Szomorú és tipikus sors akkoriból. A megtorlás elől kétszázezren menekültek el akkor az országból. Jól gondolom, hogy tudsz valamelyest magyarul? – kérdeztem lelkesen.

–Sajnos nem, csak pár szó maradt meg bennem. Anyám svéd volt, nem volt számára fontos, hogy a gyerekei tudjanak magyarul.

Egy pillanatra elgondolkodott:

–Do you know the girl, Panka?

–Melyik Panka? – kérdeztem vissza.

–Well, who setálni megy a buzamezöbe.

És lassan, tagoltan elkezdte mondani a verset:

–Setálni megy Panka a buzamezöbe,

Pillangos papucsba, hofeher kotöbe.

Dalolgatva ballag edes-edmagaba–

Viragteverkei vigazatok raja!

Simul puha pásit laba alá ladjan,

Futuj neki szépet, te rigo a nadban!

–Hát mégiscsak tudsz te magyarul egy kicsikét – mondtam nevetve, és mindkettőnknek könnyes volt a szeme.

–Apám mondogatta nekem ezt a verset kicsi koromban, ha az egész napos kerti munkától maradt még kedve verselni.

–A szüleid hogyan ismerkedtek meg? – kérdeztem.

–Apám végül Uppsalában talált megélhetést maga számára. A szakmájában nem tudott elhelyezkedni, így beállt egy zöldségkereskedésbe, úgy gondolta, hogy csak átmenetileg. De hosszú távú munka lett belőle, a káposztától nem tudott szabadulni – mondta az asszony mosolyogva. – Jól jövedelmezett a bolt, és később már nem változtatott. Anyám egy közeli farmon élt a családjával, és a megtermelt zöldség és gyümölcs nagy részét apámék üzletébe vitte, hetente többször is. Így ismerkedtek meg. Amikor összeházasodtak, a szorgalmas magyar ember beállt a családi vállalkozásba. Jól jött a férfi a háznál, anyám egyetlen gyerek volt. A káposzta megmaradt apám életében mint főprofil.

–Remélem, gyakran jártál Vecsésen – mondtam.

–Sajnos nem túl gyakran. Évekig nem mehetett haza apám sem. Amikor lehetett volna menni, még nem mert hazautazni, nem bízott a rendszerben. Úgy emlékszem, a hetvenes évektől kezdve mentünk a testvéremmel a nagyszülőkhöz párszor. Már iskolások voltunk. Azután jöttek ők is hozzánk, de útlevélhez is nehezen lehetett hozzájutni. Nem tudtunk igazán összemelegedni, de azért vannak szép emlékeim. Az apám szülőháza jó érzéseket kelt az emlékeimben. A veranda tele volt virággal, nagypapa gondozta őket esténként. Ilu nagymama csak magyarul tudott velünk beszélni, és így elég nehézkes volt a kommunikáció, de egy hét alatt már jól megértettük egymást. Anyám általában nem jött velünk látogatóba Magyarországra, neki nem volt fontos a kapcsolattartás apám családjával, ami nem is volt persze egyszerű.