Boytha György

Lábody Péter

Faludi Gábor

Legeza Dénes

Grad-Gyenge Anikó

Mezei Péter

Gyertyánfy Péter

Munkácsi Péter

Győri Erzsébet

Pogácsás Anett

Kabai Eszter

Szinger András

Kricsfalvi Anita

Tomori Pál

Nagykommentár

a szerzői jogi

törvényhez

Nagykommentár a szerzői jogról szóló

1999. évi LXXVI. törvényhez

Szerkesztette: Gyertyánfy Péter

Szerkesztő-lektor: Legeza Dénes

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2023

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2023

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Krizsán Brigitta, dr. Váci Tímea

Felelős szerkesztő: dr. Farkas Katalin

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-171-1

Termékkód: NEB1055

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

dr. Boytha György,

2. §

dr. Faludi Gábor

42–57/H. §, 63. §, 67–69. §, 94–94/A. §, 97–99. §

dr. Grad-Gyenge Anikó

2. §, 23–23/A. §, 39–40. §, 41/A–41/B. §, 41/F. §, 41/H–41/K. §, 70. §, 80–82. §, 100. §

dr. Gyertyánfy Péter

Preambulum, 1–18. §, 29–30. §, 85–92/P. §, 101–105/A. §

dr. Győri Erzsébet

67–69. §, 71–72. §, 100. §

dr. Kabai Eszter

19–22. §, 58–62. §, 84/A–84/G. §, 95–96. §

dr. Kricsfalvi Anita

64–66. §

dr. Lábody Péter

41/C–41/E. §, 41/G. §, 41/L–41/N. §

dr. Legeza Dénes

94/B–94/D. §

dr. Mezei Péter

33–38. §, 41. §

dr. Munkácsi Péter

106–113. §

dr. Pogácsás Anett

31–32. §

dr. Szinger András

19–22. §, 24–28. §

dr. Tomori Pál

73–79. §, 82/A–84. §

Szerkesztette:

dr. Gyertyánfy Péter

Szerkesztő-lektor:

dr. Legeza Dénes

Az eredeti mű szerzői: dr. Bogsch Attila, dr. Boytha György, dr. Faludi Gábor, dr. Grad-Gyenge Anikó, dr. Gyertyánfy Péter, dr. Győri Erzsébet, dr. Kabai Eszter, dr. Kricsfalvi Anita, dr. Szinger András, dr. Tarr Péter, dr. Tomori Pál, dr. Tóth Péter

Kézirat lezárva:

2023. január 1.

Harmadik, átdolgozott kiadás

© dr. Bogsch Attila, dr. Boytha György, dr. Faludi Gábor, dr. Grad-Gyenge Anikó, dr. Gyertyánfy Péter, dr. Győri Erzsébet, dr. Kabai Eszter, dr. Kricsfalvi Anita, dr. Lábody Péter, dr. Legeza Dénes, dr. Mezei Péter, dr. Munkácsi Péter, dr. Pogácsás Anett, dr. Szinger András, dr. Tarr Péter, dr. Tomori Pál, dr. Tóth Péter, Budapest, 2014, 2020, 2023

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2014, 2020, 2023

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Magyar Köztársaság Polgári Törvénykönyvéről (hatályon kívül)

1969-es Szjt.

1969. évi III. törvény a szerzői jogról (hatályon kívül)

1996-os Média tv.

1996. évi I. törvény a rádiózásról és televíziózásról

AB

Alkotmánybíróság

Adatbázis irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 1996. március 11-i 96/9/EK irányelve az adatbázisok jogi védelméről

Adatreform tv.

2019. évi XXXIV. törvény az Európai Unió adatvédelmi reformjának végrehajtása érdekében szükséges törvénymódosításokról (hatályon kívül)

Áht.

2011. évi CXCV. törvény az államháztartásról

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

Alapjogi Charta

Az Európai Unió Alapjogi Chartája (2016/C 326/02)

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

Alkotmány

1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmánya

ARTISJUS

ARTISJUS Magyar Szerzői Jogvédő Iroda Egyesület

Árvamű irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2012. október 25-i 2012/28/EU irányelve az árva művek egyes megengedett felhasználási módjairól

Árvaműr.

138/2014. (IV. 30.) Korm. rendelet az árva mű felhasználásának részletes szabályairól

Audiovizuális

médiaszolgáltatások

irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2010. március 10-i 2010/13/EU irányelve a tagállamok audiovizuális médiaszolgáltatások nyújtására vonatkozó egyes törvényi, rendelet vagy közigazgatási rendelkezéseinek összehangolásáról (Audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv)

AVDH

azonosításra visszavezetett dokumentumhitelesítés

Be.

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról

Berni Unió

Az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló 1886. szeptember 9-i Berni Egyezmény által létrehozott unió

Berni Uniós Egyezmény

Az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló 1886. szeptember 9-i Berni Egyezmény (a Párizsban, az 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szöveget kihirdette: 1975. évi 4. törvényerejű rendelet)

Bérlet irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2006. december 12-i 2006/115/EK irányelve a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról (kodifikált változat)

Bltr.

27/2003. (VII. 2.) IM rendelet a bíróságon kezelt letétekről

Bpnp.

2017. évi CXVIII. törvény a bírósági polgári nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról, valamint egyes bírósági nemperes eljárásokról

Bszi.

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

BUE

Berni Uniós Egyezmény (az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló 1886. szeptember 9-i Berni Egyezmény, amelynek a Párizsban, az 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szövegét kihirdette: 1975. évi 4. törvényerejű rendelet)

CDSM irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2019. április 17-i (EU) 2019/790 irányelve a digitális egységes piacon a szerzői és szomszédos jogokról, valamint a 96/9/EK és a 2001/29/EK irányelv módosításáról

Civil tv.

2011. évi CLXXV. törvény az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról

Cloudcomputing service

felhőszolgáltatás

Ctv.

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról

Csjt.

1952. évi IV. törvény a házasságról, a családról és a gyámságról (hatályon kívül)

Csődtv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

Dátv.

2007. évi LXXIV. törvény a műsorterjesztés és a digitális átállás szabályairól

EGK

Európai Gazdasági Közösség

EGT

Európai Gazdasági Térség

EGT Megállapodás

Megállapodás az Európai Gazdasági Térségről

Egyetemes Szerzői Jogi Egyezmény

1952. évi szeptember hó 6. napján Genfben aláírt Egyetemes Szerzői Jogi Egyezmény (kihirdette: 1971. évi 4. törvényerejű rendelet)

Eht.

2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről

eIDAS rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2014. július 23-i 910/2014/EU rendelete a belső piacon történő elektronikus tranzakciókhoz kapcsolódó elektronikus azonosításról és bizalmi szolgáltatásokról, valamint az 1999/93/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről

EJEE

Emberi Jogok Európai Egyezménye (az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény, kihirdette a nyolc kiegészítő jegyzőkönyvvel együtt: 1993. évi XXXI. törvény)

EJENy

Az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) Közgyűlése által 1948. december 10-én elfogadott Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata

EJI

Előadóművészi Jogvédő Iroda Egyesület

Ektv.

2001. évi CVIII. törvény az elektronikus kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások egyes kérdéseiről

Elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2002. július 12-i 2002/58/EK irányelve az elektronikus hírközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről, feldolgozásáról és a magánélet védelméről („Elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv”)

Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2000. június 8-i 2000/31/EK irányelve a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem egyes jogi vonatkozásairól („Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv”)

Emberi Jogok Európai Egyezménye

Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény – EJEE (kihirdette a nyolc kiegészítő jegyzőkönyvvel együtt: 1993. évi XXXI. törvény)

ENSZ Alapokmánya

Az Egyesült Nemzetek San Franciscóban, 1945. évi június hó 26. napján kelt Alapokmánya (kihirdette: 1956. évi I. törvény)

ESZJE

1952. évi szeptember hó 6. napján Genfben aláírt Egyetemes Szerzői Jogi Egyezmény (kihirdette: 1971. évi 4. törvényerejű rendelet, az egyezmény 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szövegét kihirdette: 1975. évi 3. törvényerejű rendelet)

EU

Európai Unió

EUB

Az Európai Unió Bírósága

EUIPO

European Union Intellectual Property Office – az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala

EUMarrákesr.

Az Európai Parlament és a Tanács 2017. szeptember 13-i (EU) 2017/1563 rendelete a szerzői és szomszédos jogi védelemben részesülő egyes művek és más teljesítmények hozzáférhető formátumú példányainak a vakok, látáskárosultak és nyomtatott szöveget egyéb okból használni képtelen személyek érdekét szolgáló, határokon átnyúló, az Unió és harmadik országok közötti cseréjéről

EUMSZ

Az Európai Unió Működéséről szóló szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata (2016/C 202/01)

EUSZ

Az Európai Unióról szóló szerződés és az Európai Unió Működéséről Szóló Szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata (2010/C 83/01)

Európai megállapodás

1994. évi I. törvény a Magyar Köztársaság és az Európai Közösségek és azok tagállamai között társulás létesítéséről szóló, Brüsszelben, 1991. december 16-án aláírt Európai Megállapodás kihirdetéséről (hatályon kívül)

E-ügyintézési tv.

2015. évi CCXXII. törvény az elektronikus ügyintézés és a bizalmi szolgáltatások általános szabályairól

Evectv.

2009. évi CXV. törvény az egyéni vállalkozóról és az egyéni cégről

Édokr.

313/2012. (XI. 8.) Korm. rendelet az Építésügyi Dokumentációs és Információs Központról, valamint az Országos Építésügyi Nyilvántartásról

Émszjt.

2018. évi CXXXIV. törvény az egyes törvényeknek az építészeti alkotásokra, műszaki létesítményekre és azok terveire vonatkozó szerzői jogi szabályozással összefüggő módosításáról

Épközbeszr.

322/2015. (X. 30.) Korm. rendelet az építési beruházások, valamint az építési beruházásokhoz kapcsolódó tervezői és mérnöki szolgáltatások közbeszerzésének részletes szabályairól

Étv.

1997. évi LXXVIII. törvény az épített környezet alakításáról és védelméről

FILMJUS

Filmszerzők és Előállítók Szerzői Jogvédő Egyesülete

Filmtv.

2004. évi II. törvény a mozgóképről

Fmhtv.

2009. évi L. törvény a fizetési meghagyásos eljárásról

GATT

General Agreement of Tariffs and Trade – Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény

GDPR

Az Európai Parlament és a Tanács 2016. április 27-i (EU) 2016/679 rendelete a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről (általános adatvédelmi rendelet)

Genfi Egyezmény

A hangfelvételek előállítóinak védelmére, hangfelvételeik engedély nélküli sokszorosítása ellen Genfben, 1971. évi október 29. napján létrejött Egyezmény – HFE (kihirdette: 1975. évi 18. törvényerejű rendelet)

GEMA II.

72/268 EGK határozat [Entscheidung der Kommission vom 6. Juli 1972 betreffend ein Verfahren nach Artikel 86 des EWG-Vertrags (IV/26.760 – GEMA) (72/268/EWG)]

Hangfelvétel védelmi idő irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2011. szeptember 27-i 2011/77/EU irányelve a szerzői jog és egyes szomszédos jogok védelmi idejéről szóló 2006/116/EK irányelv módosításáról

Haszr.

14/2011. (IV. 7.) NEFMI rendelet a nyilvános haszonkölcsönzésért a szerzőt megillető díj megállapításához és felosztásához szükséges adatokról, valamint az adatszolgáltatásra kötelezett nyilvános könyvtárakról

Hetv.

2010. évi XXXVIII. törvény a hagyatéki eljárásról

HFE

A hangfelvételek előállítóinak védelmére, hangfelvételeik engedély nélküli sokszorosítása ellen Genfben, 1971. évi október 29. napján létrejött Egyezmény – Genfi Egyezmény (kihirdette: 1975. évi 18. törvényerejű rendelet)

Hordozhatósági rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2017. június 14-i (EU) 2017/1128 rendelete az online tartalomszolgáltatásoknak a belső piacon való, határokon átnyúló hordozhatóságáról

HUNGART

Vizuális Művészek Közös Jogkezelő Társasága Egyesület

INFOSOC irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2001. május 22-i 2001/29/EK irányelve az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról

Infotv.

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról

IP

Internet Protocol

Itv.

1990. évi XCIII. törvény az illetékekről

Jat.

2010. évi CXXX. törvény a jogalkotásról

Jérv. tv.

2005. évi CLXV. törvény egyes törvényeknek az iparjogvédelmi és a szerzői jogok érvényesítésével összefüggő módosításáról

Jogérvényesítési irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2004. április 29-i 2004/48/EK irányelve a szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről

Jszr.

61/2009. (XII. 14.) IRM rendelet a jogszabályszerkesztésről

Ket.

2004. évi CXL. törvény a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól

Kjkt.

2016. évi XCIII. törvény a szerzői jogok és a szerzői joghoz kapcsolódó jogok közös kezeléséről

Közös jogkezelési irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2014. február 26-i 2014/26/EU irányelve a szerzői és szomszédos jogokra vonatkozó közös jogkezelésről és a zeneművek belső piacon történő online felhasználásának több területre kiterjedő hatályú engedélyezéséről

Követő jogi irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2001. szeptember 27-i 2001/84/EK irányelve az eredeti műalkotás szerzőjét megillető követő jogról

Kp.

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

Ktv.

1997. évi CXL. törvény a muzeális intézményekről, a nyilvános könyvtári ellátásról és a közművelődésről

KVámR.

Az Európai Parlament és a Tanács 2013. június 12-i 608/2013/EU rendelete a szellemi tulajdonjogok vámhatósági érvényesítéséről és az 1383/2003/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről

LTK

Lechner Tudásközpont Területi, Építészeti és Informatikai Nonprofit Korlátolt Felelősségű Társaság

Maastrichti Szerződés

Maastrichti Szerződés – Szerződés az Európai Unióról (92/C 191/01)

Magyar–Amerikai Szerződés

A Magyar Köztársaság Kormánya és az Amerikai Egyesült Államok Kormánya között a szellemi tulajdonról szóló, Washingtonban, 1993. szeptember 24-én aláírt megállapodás (1993/26. Nemzetközi szerződés)

MAHASZ

Magyar Hangfelvétel-kiadók Szövetsége Közös Jogkezelő Egyesület

Marrákesi Szerződés

A vakok, látássérültek és nyomtatott szöveget használni képtelen személyek megjelent művekhez való hozzáférésének megkönnyítéséről szóló marrákesi szerződés [Marrakesh Treaty to Facilitate Access to Published Works for Persons Who Are Blind, Visually Impaired or Otherwise Print Disabled – Marrakesh VIP Treaty (WIPO 2013)]

MASZRE

Magyar Szak- és Szépirodalmi Szerzők és Kiadók Reprográfiai Egyesülete

MISZJE

Magyar Irodalmi Szerzői Jogvédő és Jogkezelő Egyesület

ME

A műhold útján továbbított műsorhordozó jelek elosztására vonatkozó, 1974-ben Brüsszelben aláírt egyezmény – Műhold Egyezmény

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

Mttv.

2010. évi CLXXXV. törvény a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról

MTVA

Médiaszolgáltatás-támogató és Vagyonkezelő Alap

Műhold Egyezmény

A műhold útján továbbított műsorhordozó jelek elosztására vonatkozó, 1974-ben Brüsszelben aláírt egyezmény – ME

Műhold irányelv

A Tanács 1993. szeptember 27-i 93/83/EGK irányelve a műholdas műsorsugárzásra és a vezetékes továbbközvetítésre alkalmazandó egyes szerzői és szomszédos jogi szabályok összehangolásáról

NAT

110/2012. (VI. 4.) Korm. rendelet a Nemzeti alaptanterv kiadásáról, bevezetéséről és alkalmazásáról

NAVA

2004. évi CXXXVII. törvény a Nemzeti Audiovizuális Archívumról

NFI

Nemzeti Filmintézet Közhasznú Nonprofit Zártkörűen Működő Részvénytársaság

NFT

non-fungible token – nem helyettesíthető token

NKA

Nemzeti Kulturális Alap

Nmjtv.

2017. évi XXVIII. törvény a nemzetközi magánjogról

NSD

Notice and Stay down – tartós eltávolítási kötelezettség

OOC

Out of commerce – kereskedelmi forgalomban nem elérhető művek és teljesítmények

OCC portál

Az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) által fenntartott uniós adatbázis a kereskedelmi forgalomban el nem érhető művek és teljesítmények felhasználásának adatairól

Ömvr.

26/2010. (XII. 28.) KIM rendelet az önkéntes műnyilvántartás részletes szabályairól

Párizsi Szerződés

Az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló 1886. szeptember 9-i Berni Egyezmény Párizsban, az 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szövege (kihirdette: 1975. évi 4. törvényerejű rendelet – lásd még: Berni Uniós Egyezmény – BUE)

Pekingi Szerződés

Az audiovizuális előadásokról szóló, 2012. június 24-én a Szellemi Tulajdon Világszervezet (WIPO) aláírt Pekingi Szerződés – PSZ

pma

post mortem auctoris – a szerző halálát követő

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

PSZ

Az audiovizuális előadásokról szóló, 2012 június 24-én a Szellemi Tulajdon Világszervezet (WIPO) aláírt Pekingi Szerződés – Pekingi Szerződés

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Ptké.

2013. évi CLXXVII. törvény a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény hatálybalépésével összefüggő átmeneti és felhatalmazó rendelkezésekről

RE

Az előadóművészek, a hangfelvétel-előállítók és a műsorsugárzó szervezetek védelméről szóló Rómában, 1961-ben létrejött nemzetközi egyezmény – Római Egyezmény (kihirdette: 1998. évi XLIV. törvény)

Reklámtv.

2008. évi XLVIII. törvény a gazdasági reklámtevékenység alapfeltételeiről és egyes korlátairól

Repr.

158/2000. (IX. 13.) Korm. rendelet a reprográfiára szolgáló készülékek körének meghatározásáról

REPROPRESS

Magyar Lapkiadók Reprográfiai Egyesülete

Róma I. rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2008. június 17-i 593/2008/EK rendelete a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról („Róma I.”)

Róma II. rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács 2007. július 11-i 864/2007/EK rendelete a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról („Róma II.”)

Római Egyezmény

Az előadóművészek, a hangfelvétel-előállítók és a műsorsugárzó szervezetek védelméről szóló, Rómában, 1961-ben létrejött nemzetközi egyezmény – RE (kihirdette: 1998. évi XLIV. törvény)

Római Szerződés

Szerződés az Európai Gazdasági Közösség létrehozásáról

RSZ

Magyar Reprográfiai Szövetség

SatCab2 irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2019. április 17-i (EU) 2019/789 irányelve a műsorszolgáltató szervezetek egyes online közvetítéseire, valamint televíziós és rádiós műsorok továbbközvetítésére alkalmazandó szerzői jogok és szerzői joggal szomszédos jogok gyakorlására vonatkozó szabályok megállapításáról, valamint a 93/83/EGK tanácsi irányelv módosításáról

Smtv.

2010. évi CIV. törvény a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól

Szabfelhr.

117/2004. (IV. 28.) Korm. rendelet a szerzői jogról szóló 1999. évi LXXVI. törvény 38. §-ának (5) bekezdésében szabályozott szabad felhasználás esetében a nyilvánosság egyes tagjaihoz való közvetítés és a számukra történő hozzáférhetővé tétel módjának és feltételeinek meghatározásáról

Számv. tv.

2000. évi C. törvény a számvitelről

SZJSZT

Szerzői Jogi Szakértő Testület

SZJSZTr.

156/1999. (XI. 3.) Korm. rendelet a Szerzői Jogi Szakértő Testület szervezetéről és működéséről

Szjt.

1999. évi LXXVI. törvény a szerzői jogról

Szoftver irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2009. április 23-i 2009/24/EK irányelve a számítógépi programok jogi védelméről

Szt.

1995. évi XXXIII. törvény a találmányok szabadalmi oltalmáról

SZTNH

Szellemi Tulajdon Nemzeti Hivatala

Tpvt.

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

TRIPs

Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights – Megállapodás a Szellemi Tulajdon Kereskedelmi Vonatkozásairól [kihirdette: 1998. évi IX. törvény 1. C) Melléklet]

TSZ

tartalommegosztó szolgáltató

Uniós Vámkódex

Az Európai Parlament és a Tanács 2013. október 9-i 952/2013/EU rendelete az Uniós Vámkódex létrehozásáról

Vámtv.

2017. évi CLII. törvény az uniós vámjog végrehajtásáról

Vbt.

2017. évi LX. törvény a választottbíráskodásról

Védelmi idő irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2006. december 12-i 2006/116/EK irányelve a szerzői jog és egyes szomszédos jogok védelmi idejéről (kodifikált változat)

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

Vintr.

556/2013. (XII. 31.) Korm. rendelet az egyes szellemi tulajdonjogokat sértő áruk elleni vámhatósági intézkedésekről

VIP

Marrakesh Treaty to Facilitate Access to Published Works for Persons Who Are Blind, Visually Impaired or Otherwise Print Disabled [Marrakesh VIP Treaty (WIPO 2013)] – A vakok, látássérültek és nyomtatott szöveget használni képtelen személyek megjelent művekhez való hozzáférésének megkönnyítéséről szóló marrákesi szerződés

WCT

WIPO Copyright Treaty – WIPO Szerzői Jogi Szerződés – A Szellemi Tulajdon Világszervezete (WIPO) 1996. december 20-án, Genfben aláírt Szerzői Jogi Szerződése (kihirdette: 2004. évi XLIX. törvény)

WIPO

World Intellectual Property Organization – Szellemi Tulajdon Világszervezete

WIPO Előadásokról

és a Hangfelvételekről szóló Szerződés

A Szellemi Tulajdon Világszervezete (WIPO) 1996. december 20-án, Genfben aláírt Előadásokról és a Hangfelvételekről szóló Szerződése (WIPO Performances and Phonograms Treaty – WPPT, kihirdette: 2004. évi XLIX. törvény)

WIPO Szerzői Jogi Szerződés

WIPO Copyright Treaty – WCT – A Szellemi Tulajdon Világszervezete (WIPO) 1996. december 20-án, Genfben aláírt Szerzői Jogi Szerződése (kihirdette: 2004. évi XLIX. törvény)

WPPT

WIPO Performances and Phonograms Treaty – WIPO Előadásokról és a Hangfelvételekről szóló Szerződés – A Szellemi Tulajdon Világszervezete (WIPO) 1996. december 20-án, Genfben aláírt előadásokról és a hangfelvételekről szóló szerződése (kihirdette: 2004. évi XLIX. törvény)

WTO

World Trade Organization – Kereskedelmi Világszervezet

Zkr.

6/1972. (VIII. 19.) MM rendelet a zeneművek kiadására vonatkozó szerződések feltételeiről, a zeneműkiadással kapcsolatos egyéb szerződésekről, valamint a szerzői és egyéb tevékenység díjáról (hatályon kívül)

A SZERKESZTŐ ELŐSZAVA A HARMADIK KIADÁSHOZ

A Nagykommentár a szerzői jogról szóló 1999. évi LXXVI. törvényhez újabb, harmadik bővített kiadásának alapvető indoka az Szjt. 2021-es novelláris módosításában rejlik. Ennek fő tartalma az újabb regionális jogharmonizáció, vagyis a 2019-es európai uniós szerzői jogi irányelvek átültetése. A törvényalkotói beavatkozás a műszaki és kulturális piaci változások miatt szükséges volt, de az átfogó és sokrétű eredmény olyan új egyensúlyt alakított ki az Szjt. Preambulumában leírt érdekegyensúly elemei között, amely több szempontból az eddiginél hátrányosabb lehet a szerzők és más szerzői jogi jogosultak számára. Növekszik a jogalkalmazók szerepe a helyes arányok megtartásában.

Kommentárunk harmadik, bővített kiadása részletesen tárgyalja a jelzett változásokat, amelyek közül a legjelentősebbek a következők:

– A személyhez fűződő jogok körében ismét módosultak a mű integritásvédelmének feltételei.

– A vagyoni jogok esetében a közönség számára közvetlenül nem elérhetően sugárzott műsorok közvetlen betáplálásával, a sugárzáshoz kapcsolódó kiegészítő online szolgáltatással, valamint a hozzáférés helyét és idejét egyénileg megválasztható módon megvalósított nyilvánossághoz közvetítésnek változtak a felhasználás fogalmát is érintő szabályai. Ezen belül újul meg a közvetítő szolgáltatók tevékenységei közül kiemelt tartalommegosztó szolgáltatás, a tartalmat a megosztó platformra feltöltő tartalomszolgáltató általi szolgáltatás és a felhőszolgáltatás megítélése.

– A szabad felhasználások eseteinek bővítése elsősorban a tudományos kutatás, az oktatás és a kulturális örökségvédelem körében a digitális felhasználások tekintetében.

– A kereskedelmi forgalomban nem fellelhető művek könnyített engedélyezése és azok szabad felhasználása.

– A felhasználási szerződések alaki szabályainak újra rendezése, a felhasználók tájékoztatási kötelezettségének kiterjesztése.

– A sajtókiadványok kiadóinak mint új jogosulti csoportnak a megjelenése a szomszédos jogok körében.

– Új felelősségi, adatszolgáltatási, tájékoztatási és szankciós szabályok megjelenése a hozzáférés helyét és idejét egyénileg megválasztható módon történő „online” nyilvánossághoz közvetítés tartalommegosztás útján megvalósított esetkörében.

– Egységes szerkezetű elkülönült értelmező (fogalommeghatározó) szabályok megjelenése a szerzői jogról szóló törvényben.

Fontos kiemelni, hogy az előző kiadáshoz képest változatlan szerzői gárda több tagja érdemben részt vett az Szjt. 2021-es novelláris módosításának az előkészítésében.

Reméljük, hogy a szerzői jogunk alakításában növekvő szerepet betöltő bírói kar használható szakirodalmi forrást lát ebben a kiadásban is. Változatlanul bízunk továbbá abban, hogy az ügyvédek, ügyészek, igazgatási szakemberek, egyetemi oktatók és hallgatók, valamint a szerzői műveket üzlet- és hivatásszerűen felhasználók ugyancsak merítenek információkat a kommentárunkból.

Gyertyánfy Péter

1999. ÉVI LXXVI. TÖRVÉNY A SZERZŐI JOGRÓL

PREAMBULUM

A technikai fejlődéssel lépést tartó, korszerű szerzői jogi szabályozás meghatározó szerepet tölt be a szellemi alkotás ösztönzésében, a nemzeti és az egyetemes kultúra értékeinek megóvásában; egyensúlyt teremt és tart fenn a szerzők és más jogosultak, valamint a felhasználók és a széles közönség érdekei között, tekintettel az oktatás, a művelődés, a tudományos kutatás és a szabad információhoz jutás igényeire is; gondoskodik továbbá a szerzői jog és a kapcsolódó jogok széles körű, hatékony érvényesüléséről. Az Országgyűlés e szempontokra figyelemmel – összhangban Magyarországnak a szellemi tulajdon védelme terén fennálló nemzetközi kötelezettségeivel és az Európai Közösség jogszabályaival – a következő törvényt alkotja:

A törvény céljai, elvei, alkotmányos és nemzetközi jogi alapjai

Az Szjt. Preambuluma a törvénnyel szándékolt célokat, a jogalkotásnál számításba vett alapvető érdekeket és a megvalósításnál figyelembe vett szempontokat sorolja fel. Ezek között korunkban különösen fontos a hivatkozás a technikai fejlődéssel való lépéstartásra, továbbá az a kijelentés, hogy az Szjt.: „[…] egyensúlyt teremt és tart fenn a szerzők és más jogosultak, valamint a felhasználók és a széles közönség érdekei között, tekintettel az oktatás, a művelődés, a tudományos kutatás és a szabad információhoz jutás igényeire is.”

Az Szjt. szabályai az alkotmányos alapjogokhoz – mint a tulajdonhoz, a véleménynyilvánítási, az információs, a vállalkozási és a művészeti alkotás szabadságához való jogok – közvetlenül kapcsolódnak. Az Alaptörvény elvei mintegy felülről áthatják az Szjt.-t – ezeket a törvény belső jogokká és korlátozásokká tette. Az egyes jogvitás ügyekben ezért a kizárólagos szerzői jogokat és azok korlátait nem kell újra alávetni az alapjogi kontrollnak. Ezt igazolja az is, hogy az Szjt.-ben biztosított jogok és korlátok nem értelmezhetők kiterjesztően. Az Alaptörvény és az Szjt. lehetséges összeütközése okán a törvény hatályának huszonegy éve alatt nem volt több mint öt normakontroll eljárás,F valamennyi esetben elutasító határozat született. A műszaki fejlődés időről időre arra készteti a nemzetközi, regionális és a hazai jogalkotót is, hogy az alapjogokat újabb értelmezéssel tegye a szerzői jog belső korlátjává. Ennek legfrissebb példái az árva művek és a kereskedelmi forgalomban nem elérhető művek (ideértve a gyűjteményes művek részét képező adatbázisokat is) felhasználásának egyszerűsített engedélyezése, a szabad felhasználás növekvő számú tényállásai, valamint a tartalommegosztó internetes szolgáltatók felelősségkorlátozási szabályai.

Az Szjt. más jogágakkal való, bírói mérlegelést kívánó kollíziója eddig csak az építészeti szerzői jog – tulajdonjogok viszonyban merült fel. Esetenként más jogágak szabályai kivételként kifejezetten utalnak az Szjt.-re. A Ptk.-hoz és a Btk.-hoz való viszonyról az Szjt. 3. §-ához fűzött magyarázatnál szólunk. Az Szjt.-t a fenti célok és elvek mellett befolyásoló nemzetközi kötelezettségek forrásai között egyaránt vannak a szerzői jogokat szellemi tulajdoni alapjogként kezelő, európai és a világot átfogó nemzetközi egyezmények [Emberi Jogok Európai Egyezménye (EJEE), Alapjogi Charta, az Európai Unió (a továbbiakban: EU) alkotta irányelvek, a Szellemi Tulajdon Kereskedelmi Vonatkozásairól szóló Egyezmény (TRIPs) és olyan ENSZ-okmányok, egyezmények is, amelyek e jogokat kulturális, személyhez fűződő jogként is kezelik [Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata (EJENy), Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (kihirdette: 1976. évi 9. törvényerejű rendelet), illetve a Berni Uniós Egyezmény].

2004 óta az EU – az Szjt. Preambulumának a szövegében azonban még mindig „Európai Közösség” áll – joga is kihat a törvény értelmezésére, illetve az két elemében közvetlenül is szerzői jogunk részévé vált. Az egyik az egyes szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk elleni vámhatósági intézkedésekről szóló rendelet (KVámR.), a másik a szerzői és szomszédos jogi védelemben részesülő művek vakok, látáskárosultak érdekét szolgáló, az Unió és harmadik országok közötti cseréjéről (EUMarrákesr.). A szerzői jogot az EU jogalkotó mint irodalmi és művészeti tulajdont az ipari és kereskedelmi tulajdon egy fajtájaként kezeli. Így van jogalkotási kompetenciája az áruk és szolgáltatások szabad forgalmának és a verseny szabadságának biztosítása körében a szerzői jogi kérdések irányelvekkel és ajánlásokkal való szabályozására is. A tizenhárom, magyar jogba átültetett szerzői jogi irányelv szabályaira közvetlenül nem hivatkozhatnak a magyarországi jogalanyok más jogalanyokkal szemben fennálló horizontális jogviszonyukban, azaz nincs közvetlen irányelvi jogalkalmazás. (Lásd még az Szjt. 113. §-ához fűzött kommentárt.) E jogi aktusok átültetése elvileg teljes, de a helyes átültetést az előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezésének eszközével mégis a konkrét jogvitákban is kérdésessé lehet tenni. Az Szjt. értelmezésére ezen az úton az Európai Unió Bíróságának (a továbbiakban: EUB) az európai jogot értelmező eseti döntései és az Európai Bizottságának bizonyos (versenyjogi) döntései is kihatnak. Az EUMSZ 266–267. cikkei folytán a döntések kötő hatással vannak bíróságainkra és egyéb jogalanyainkra. A magyar jogot – az EU által szabályozott kérdésekben – konkrét döntés hiányában is az EU-joggal összhangban kell értelmezni.

Az EUB hatásköre az EUSZ, az EUMSZ és az Unió jogszabályai értelmezésére, emellett az Unió intézményei és az Európai Központi Bank által okozott károkra terjed ki.

Az EU-jog normáit értelmező EU bírósági előzetes döntéshozatali eljárás bírói kezdeményezése a per felfüggesztésével jár.

A tagállami bíróságok (és nem a peres felek) diszkrecionális joga, hogy eldöntsék, szükség van-e az európai uniós jog és a nemzeti jog összhangjának európai bírósági előzetes döntéshozatali vizsgálatára az adott ügyben. Még ha ennek elvi szükségessége fennáll is, a bíróság – az is, amelynek az ítélete ellen már nincs jogorvoslati lehetőség – eltekinthet ennek kezdeményezésétől:

– ha valójában nincs értelmezésre váró kérdés („acteclaire”),

– ha a felmerülő ilyen kérdés nem releváns (vagyis nincs hatással a tárgyalt ügy kimenetelére), vagy

– ha az értelmezési kérdést az EUB már megválaszolta egy korábbi döntésében. (Lásd: C–238/81. Raad van Arbeid kontra Van der Bunt – Craig, ítélet, ECLI:EU:C:1983:124.)

A C–210/06. CARTESIO Oktató és Szolgáltató bt. (ítélet, ECLI:EU:C:2008:723) magyar ügyben az EUB rámutatott, hogy amennyiben a tagállami eljárási szabályok szerint a másodfokú ítélettel szemben felülvizsgálatnak van helye, a másodfokú bíróságot nem terheli az előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezésének a kötelezettsége.

Egy szerzői jogi irányelv hibás magyar átültetésének megállapítása egyrészt azzal jár, hogy a magyar jogalkotónak helyesbítenie kell, másrészt azzal is, hogy az EU-jogba ütköző magyar szerzői jogszabály az adott ügyben nem alkalmazható.

Kapcsolódó joggyakorlat

3404/2021. (X. 15.) AB határozat Az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény 55/B. §-a nem a szerzői felhasználási vagy vagyoni jogokat jogszerűen tulajdonlók jogi helyzetét megváltoztató szabály. Ez a rendelkezés lényegében azt tartalmazza, hogy az államot illető jogok köre attól függ, hogy e jogokat annak idején, az akkor hatályos jogszabályok és a konkrét privatizációs szerződés alapján átadta-e a jogutódnak. Egyúttal egy kivételszabály – bizonyítás útján – lehetővé teszi annak igazolását, hogy a jogokat az állam a jogutódnak kifejezetten átadta. Jogelvonást nem valósít meg, a szerzői felhasználási vagy vagyoni jogokat jogszerűen tulajdonlók jogi helyzetét valójában nem változtatja meg. Miután az indítványozó által feltételezett jogelvonás az Étv. 55/B. §-a alapján nem volt megállapítható, az erre hivatkozással állított alaptörvény-ellenesség megállapítására sem kerülhetett sor.

3299/2014. (XI. 21.) AB határozat Az alkotmányjogi panasszal érintett ügy tárgya a szerzők vagyoni értékű jogához (többszörözés) szorosan kapcsolódó, azzal összefüggő, illetve abból fakadó jogdíjigény. A támadott jogszabályi rendelkezés a vagyoni értékű jogból származó egyik fajta jogdíj egy részét vonja el. Ennek az átalánydíjas juttatásnak (üreskazetta-jogdíj és reprográfiai díj) a 25 százalékát kötelesek a hatályos jogszabályi rendelkezések miatt a közös jogkezelő szervezetek a Nemzeti Kulturális Alap részére átutalni. A fenti jogdíjak – azok felosztása esetén – a jogosultak jövedelmét képezik, különös tekintettel arra, hogy e jövedelem után a szerzői jog jogosultjainak adófizetési kötelezettségük keletkezik. A támadott jogszabályi rendelkezés azt jelenti, hogy az üreskazetta-jogdíj és a reprográfiai díj törvényben meghatározott hányadát a jogosultak nem kapják meg, nem kerül a részükre folyósításra, hanem azt a közös jogkezelő szervezeteknek át kell adniuk a Nemzeti Kulturális Alapnak. A Nemzeti Kulturális Alapról szóló 1993. évi XXIII. törvény szerint a Nemzeti Kulturális Alap egy elkülönített állami pénzalap. Az elvont összeg felett az átadást követően egyedül és kizárólagosan a Nemzeti Kulturális Alap rendelkezik. A törvénnyel megvalósuló elvonás Magyarország 2014. évi központi költségvetéséről szóló 2013. évi CCXXX. törvényben is megjelenik. A közös jogkezelő szervezetek által befizetendő összeg közfeladat (a kultúra támogatása) finanszírozására szolgál, fenti jellemzői alapján járulékjellegű közteher, mely közvetve a járulékokra vonatkozó szabályozáson belül helyezkedik el, és közvetlenül a központi költségvetés bevételei közé tartozik, annak szerves része. Ezért az Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy az alkotmányossági vizsgálat közvetve a központi költségvetésről szóló törvény vizsgálatát eredményezné, mely a hatáskör-korlátozó szabály értelmében kizárt. Erre tekintettel a panaszt visszautasította.

482/B/2002. AB határozat Az indítványozó azt kifogásolta, hogy az Szjt.) 27. §-a alapján az írók, a zeneszerzők és a szövegírók képviseletében, a már nyilvánosságra hozott művek sugárzására és más felhasználására vonatkozóan, a szerzői jogok közös kezelését végző szervezet köt szerződést a felhasználóval. Álláspontja szerint ez a szabály a művészeti élet szabadságát, az önrendelkezési jogot és a tulajdonhoz való alapvető jogot sérti. Az Alkotmánybíróság rámutatott, hogy a technikai fejlődés következtében a szerzői alkotások széles körben könnyen felhasználhatóvá válnak, és meghatározott esetekben az egyéni szerződéskötés gyakorlatilag megvalósíthatatlan. Az Szjt. 85. § (1) bekezdése a közös jogkezelés alkalmazási körét annak alapján határozza meg, hogy a törvény értelmében a szerzőt megillető jog a felhasználás jellege, illetve körülményei miatt egyedileg nem gyakorolható. A szerző vagyoni jogai tekintetében fennálló korlátozás elbírálásánál is alapul szolgál az az elv, amelyet a 38/1997. (VII. 1.) AB határozat a köztestületeknél alkalmazott tagsági kényszerre megállapított. A kényszertagság is az önrendelkezési jog korlátozását jelenti. Ezt a korlátozást azonban nem általánosságban, hanem az adott szabályozás konkrét összefüggéseiben kell megvizsgálni. A szerzőt megillető vagyoni jogoknak – és így az önrendelkezési jognak – valamint a művészeti élet szabadságának az Szjt. 27. §-ában meghatározott korlátozása a technikai fejlődés és a szerzői alkotások tömegméretű felhasználása miatt szükséges, az elérni kívánt célhoz viszonyítva nem aránytalan. Az Szjt. hatálybalépése előtt, a korábbi jogi szabályozást a 382/B/1995. AB határozat abból a szempontból vizsgálta, hogy sérti-e az Alkotmány 13. §-át a közös jogkezelés körében a szerző jogdíjról való lemondási lehetőségének korlátozása. Ebben az ügyben az Alkotmánybíróság arra a következtetésre jutott, hogy a szerző vagyoni jogait, a díj feletti rendelkezést részben korlátozó szabály a közös jogkezelésből eredően szükségszerű, a közérdekre tekintettel nem valósítja meg a tulajdonhoz való alapvető jog aránytalan és ezért alkotmányellenes korlátozását, az Alkotmánybíróság ezért az indítványt elutasította.

3065/2012. (VII. 26.) AB végzés Az ügyben az indítvány arra irányult, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg az Szjt. 35. § (1) bekezdés harmadik mondata, valamint az Szjt. 21. § (6) bekezdése alaptörvény-ellenességét és semmisítse meg azokat. Az indítvány szerint a kották jogosultjai (a zeneszerzők és a zeneművek kiadói) a támadott jogszabályi rendelkezések miatt elesnek a kották másolása utáni reprográfiai díjtól. Az Szjt. 35. § (1) bekezdése alapján ugyanis kotta reprográfiával magáncélra sem többszörözhető. Utalt arra az indítványozó, hogy 2003 előtt őt is – mint zeneszerzőt – megillette a kottamásolás után a reprográfiai díj, így a támadott rendelkezés álláspontja szerint a tulajdonhoz való jogát sérti. Az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény. 29. §-a szerint az alkotmányjogi panaszt csak alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén lehet befogadni. Az indítványozó az alkotmányjogi panaszában azt a szerzői jogi problémát vetette fel, miszerint vitatott, hogy a szerzői jogok (ezen belül is a vagyoni jogok egy fajtájának, a papíralapú többszörözésnek) gyakorlásával összefüggésben keletkezett díjigények érvényesítésére a jogalkotó milyen módszert (egyedi engedély vagy közös jogkezelés) alkalmaz a kották vonatkozásában. E kérdés a polgári jogon belül elhelyezkedő szellemi alkotások egyik részletszabályával kapcsolatos, azonban alkotmányjogi szempontból nem tekinthető alapvető jelentőségű kérdésnek. A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság visszautasította a panasz befogadását.

BDT2015. 3392. I. A szerzői jogi szabályozásnak az információszabadság érvényesülése során annyiban van jelentősége, hogy a mű szabad felhasználását a szerzőség elismerése, a szerző nevének szerzőként való feltüntetéséhez fűződő joga, a mű egységének védelme, az idézés és a forrásmegjelölés szabályai korlátozhatják. A közérdekű adatok megismerésének joga nem korlátozható általánosságban a szellemi tulajdonhoz fűződő jogra hivatkozással még akkor sem, ha az adatot tartalmazó tanulmány szerzői jogi védelem alá esik.

II. Annak vizsgálata során, hogy a nyilvánosság korlátját képezi-e a kiadni kért adat döntés megalapozását szolgáló jellege, a bíróságnak nem az iratelvet, hanem az adatelvet kell szem előtt tartania. Egy dokumentum egésze nem minősíthető döntés megalapozásául szolgáló iratnak, csak az abban szereplő egyes adatok.

III. Az adatkezelés érdemi döntési jogosítványt jelent az adat tekintetében, amely független az adat birtokban tartásától. Azt azonban, hogy adott esetben ki minősül adatkezelőnek, a konkrét tényállás függvényében lehet megállapítani.

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C–210/06. CARTESIO Oktató és Szolgáltató bt., ítélet, ECLI:EU:C:2008:723 – Amennyiben a tagállami eljárási szabályok szerint a másodfokú ítélettel szemben felülvizsgálatnak van helye, a másodfokú bíróságot nem terheli az előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezésének a kötelezettsége.

C–238/81. Raad van Arbeid kontra Van der Bunt – Craig, ítélet, ECLI:EU:C:1983:124 – A tagállami bíróság akkor is eltekinthet az európai uniós jog és a nemzeti jog összhangjának európai bírósági előzetes döntéshozatali vizsgálatának kezdeményezésétől, ha ennek elvi szükségessége fennáll. Ennek előfeltételei: valójában nincs értelmezésre váró kérdés („acte claire”), vagy ha a felmerülő ilyen kérdés nem releváns (vagyis nincs hatással a tárgyalt ügy kimenetelére), illetve ha az értelmezési kérdést az EUB már megválaszolta egy korábbi döntésében.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információs szabadságról 27.§ (2) bekezdés h) pont

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Unió Működéséről szóló Szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata (Európai Unió hivatalos lapja, 2016/C 202/01) 266–267. cikk

Az Európai Parlament és a Tanács 2017. szeptember 13-i (EU) 2017/1563 rendelete a szerzői és szomszédos jogi védelemben részesülő egyes művek és más teljesítmények hozzáférhető formátumú példányainak a vakok, látáskárosultak és nyomtatott szöveget egyéb okból használni képtelen személyek érdekét szolgáló, határokon átnyúló, az Unió és harmadik országok közötti cseréjéről

Az Európai Parlament és a Tanács 2013. június 12-i 608/2013/EU rendelete a szellemi tulajdonjogok vámhatósági érvényesítéséről és az 1383/2003/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről

ELSŐ RÉSZ

ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK

I. Fejezet

BEVEZETŐ RENDELKEZÉSEK

A szerzői jogi védelem tárgya

1. § (1) Ez a törvény védi az irodalmi, tudományos és művészeti alkotásokat.

(2) Szerzői jogi védelem alá tartozik – függetlenül attól, hogy e törvény megnevezi-e – az irodalom, a tudomány és a művészet minden alkotása. Ilyen alkotásnak minősül különösen:

a) az irodalmi (pl. szépirodalmi, szakirodalmi, tudományos, publicisztikai) mű,

b) a nyilvánosan tartott beszéd,

c) a számítógépi programalkotás és a hozzá tartozó dokumentáció (a továbbiakban: szoftver) akár forráskódban, akár tárgykódban vagy bármilyen más formában rögzített minden fajtája, ideértve a felhasználói programot és az operációs rendszert is,

d) a színmű, a zenés színmű, a táncjáték és a némajáték,

e) a zenemű, szöveggel vagy anélkül,

f) a rádió- és a televíziójáték,

g) a filmalkotás és más audiovizuális mű (a továbbiakban együtt: filmalkotás),

h) a rajzolás, festés, szobrászat, metszés, kőnyomás útján vagy más hasonló módon létrehozott alkotás és annak terve,

i) a fotóművészeti alkotás,

j) a térképmű és más térképészeti alkotás,

k) az építészeti alkotás és annak terve, valamint az épületegyüttes, illetve a városépítészeti együttes terve,

l) a műszaki létesítmény terve,

m) az iparművészeti alkotás és annak terve,

n) a jelmez, a díszlet és azok terve,

o) az ipari tervezőművészeti alkotás,

p) a gyűjteményes műnek minősülő adatbázis.

(3) A szerzői jogi védelem az alkotást a szerző szellemi tevékenységéből fakadó egyéni, eredeti jellege alapján illeti meg. A védelem nem függ mennyiségi, minőségi, esztétikai jellemzőktől vagy az alkotás színvonalára vonatkozó értékítélettől.

(4) Nem tartoznak e törvény védelme alá a jogszabályok, közjogi szervezetszabályozó eszközök, a bírósági vagy hatósági határozatok, a hatósági vagy más hivatalos közlemények és ügyiratok, valamint más hasonló rendelkezések.

(5) A szerzői jogi védelem nem terjed ki a sajtótermékek közleményeinek alapjául szolgáló tényekre vagy napi hírekre.

(6) Valamely ötlet, elv, elgondolás, eljárás, működési módszer vagy matematikai művelet nem lehet tárgya a szerzői jogi védelemnek.

(7) A folklór kifejeződései nem részesülnek szerzői jogi védelemben. E rendelkezés nem érinti a népművészeti ihletésű, egyéni, eredeti jellegű mű szerzőjét megillető szerzői jogi védelmet.

(8) Az előadóművészek, a hangfelvétel-előállítók, a rádió- és a televízió-szervezetek, a filmelőállítók, a sajtókiadványok kiadói, valamint az adatbázis-előállítók teljesítményei az e törvényben meghatározott védelemben részesülnek.

1. A szerzői mű fogalma, a védelem pozitív feltételei

a) Az Szjt. 1. §-a határozza meg, hogy milyen alkotásokat részesít a törvény védelemben. A (szerzői) alkotás és a (szerzői) mű szinonimák azt jelzik, hogy nem a szellemi tevékenységet, hanem annak eredményét, a művet védi a törvény. (Valójában nem a mű maga a védelem tárgya, hanem a művel kapcsolatban a jogosultat illető jogok, vagyis a szerzői jogi jogviszony képezik a szerzői jogi szabályozás tárgyát, azonban e jogviszonynak elengedhetetlen eleme, közvetett tárgya a szerzői mű.)

Szerzői műről (alkotásról) két pozitív feltétel bekövetkezése esetén lehet beszélni. Az első feltétel abban áll, hogy az alkotásnak mint eredménynek az irodalom, a tudomány vagy a művészet területére kell esnie. Az irodalom, a tudomány vagy a művészet tárgykörei élesen nem határolhatók el, hanem átfedőek. Ennek egy példája az esszé műfaja. Az irodalom, a tudomány és a művészet területén azonban minden alkotás védett [Szjt. 1. § (1)–(2) bek. első mondat], a műfajtáknak nincs zárt száma, ezért az Szjt. 1. § (2) bekezdésébe foglalt felsorolás csak példálózó jellegű, nem kimerítő.

Korábbi jogunkhoz képest a módosulások az alábbiak: az Szjt. – bár a szoftvert az 1969-es Szjt. is védte [lásd: a szerzői jogi törvény végrehajtásáról szóló 9/1969. (XII. 29.) MM rendelet 1. § (1) bekezdés utolsó francia bekezdését] – pontosabban fogalmazza meg a szoftver fogalmát. Ezzel igazodik a többoldalú és az európai kötelezettségvállalásokhoz: a Szoftver irányelv 1. cikkéhez, a TRIPs 10. Cikk 1. ponthoz és a WCT 4. cikkéhez [Szjt. 1. § (2) bek. c) pont]. A magyar szerzői jog annak ellenére eleget tesz a nemzetközi kötelezettségvállalásoknak, hogy a szoftvert kifejezetten nem sorolja az irodalmi művek [BUE 2. Cikk (1) bekezdése szerint más írásmű] közé.

A Szoftver irányelv 1. cikke szerint: „[…] a tagállamok a számítógépi programokat a […] Berni Egyezmény szerinti irodalmi műként szerzői jogi védelemben részesítik.” A szoftver (szűken: számítógépi program) fogalmára lásd még az Szjt. 58. §-ához fűzött magyarázatot.

Az 1969-es Szjt. 51. §-a szerint a fénykép, továbbá az az ábra, műszaki rajz, térkép, szemléltető kép vagy eszköz és film, amely mint tudományos vagy művészeti alkotás nem esett a szerzői jogi védelem alá, a szerzői jogihoz hasonló, bár rövidebb ideig fennálló védelemben részesült, ha rajta a készítő neve és a megjelenés vagy nyilvánosságra hozatal éve szerepelt (akkori szóhasználattal: rokonjogi védelem, lásd még az 1969-es Szjt. 67. §-ánál). Ennek a szabálynak a megszűnése miatt szükséges volt kétséget kizáróan meghatározni, hogy a fotóművészeti alkotások [Szjt. 1. § (2) bek. i) pont] és a térképművek, valamint más térképészeti alkotások [Szjt. 1. § (2) bek. j) pont] szerzői jogvédelemben részesülnek.

Fogalmi pontosítást, illetve bővítést hajtott végre az Szjt. a filmalkotást illetően [Szjt. 1. § (2) bek. g) pont], dogmatikai keretet adva a filmalkotásnak nem minősülő filmek előállítói szomszédos jogi védelme az Szjt. 82. §-ával történt bevezetésének. Kisebb, külön magyarázatra nem szoruló és nem is érdemi módosulások következtek be a képzőművészeti alkotások [Szjt. 1. § (2) bek. h) pont], az építészeti alkotás [Szjt. 1. § (2) bek. k) pont] és az ipari tervezőművészeti alkotás [Szjt. 1. § (2) bek. o) pont] mint védelmi tárgy meghatározásában. Az utóbbi esetekben a változtatás arra vonatkozik, hogy a szerzői jogi védelem az alkotás tervére és/vagy magára az alkotásra terjed ki.

Az Szjt. 2013. évi módosítása újfent kiterjesztette a védelmet a jelmez- és díszletterveken túl magukra a jelmezekre és színházi díszletekre is: „[…] tekintettel arra, hogy a jelmezek és a díszletek használati célú műtárgyak, jellegüket tekintve a képzőművészeti, illetve az iparművészeti alkotásokhoz állnak közel, ezért indokolt védelmük azonos szintjének biztosítása a jogszabályi felsorolás pontosítása által” (2013. évi XVI. törvény 33. §-ához fűzött részletes indokolás). Ennek előzménye a Győri Ítélőtábla Gf.IV.220.228/2005/30. számú ítélete volt, amely a szerzői jogi védelmet kiterjesztette a megvalósított színpadi jelmezekre. Ez akkor a hatályos joggal szembemenő értelmezés volt, hiszen a példálózó felsorolást tartalmazó Szjt. 1. § (1) bekezdés n) pont 2005-ben még csak a jelmez- és díszletterveket említette. A vonatkozó ítélet de lege ferenda mégis helyes volt, hiszen a jelmez az általános ruhatervekhez, szabásmintákhoz képest távolabb van a cél általi meghatározottságtól, és közelebb a díszítő és jellemzően gondolati művekhez. Ebből a jogszabály-módosításból is levezethető az a tétel, hogy az Szjt. 1. § (1) bekezdésének példálózó jellege nem terjeszthető ki a példákon belüli fogalmakra, kivéve az irodalmi műveket, ahol maga az 1. § (2) bekezdés a) pont szövege egy például rövidítéssel kezdődik.

Az Szjt. 2001. évi második módosítása nyomán bővült a példálózó felsorolás a gyűjteményes művek közül az ilyen védelemben részesíthető adatbázis említésével. Elismerve azt, hogy a gyűjteményes mű egyéni-eredeti gyűjtemény jellege (lásd az Szjt. 7. §-ához fűzött magyarázatot) valóban külön felsorolási elemet kíván, megjegyezzük, hogy a kiegészítés e formájában kritizálható, mert a gyűjteményes művek közül kiemeli az ilyen védelem alatt álló adatbázisokat. Helyesebb lett volna az Szjt. 1. § (2) bekezdés p) pontban csak a gyűjteményes műveket említeni, amely így mind az adatbázisnak minősíthető [Szjt. 60/A. § (1) bek.], mind az adatbázisnak nem tekinthető gyűjteményes műveket átfogná.

Ugyanakkor gyakran előfordul, hogy egy-egy új tudományos vagy művészeti jelenség nehezen illeszthető be a felsorolt műfajtákba. Az elmúlt évtizedekben ilyennek tekinthetők a weboldalak – amelyekről a Szerzői Jogi Szakértő Testület (a továbbiakban: SZJSZT) helyesen állapította meg a 3/2005. számú szakvéleményében, hogy azok rendszerint többféle alkotás gyűjteményei – vagy a digitális betű- és karakterkészletek (ún. fontok), de ilyenek lehetnek a videojátékok is – ezek szoftver- és audiovizuális elemeket is tartalmaznak.

b) A szerzői jogi védelem fennállásának másik pozitív feltétele, hogy az alkotás mint a szellemi tevékenység eredménye, egyéni, eredeti jelleggel bírjon. Ez egyben az egyetlen minőségi követelmény, ha az alkotás létrehozatala területének a behatárolását (irodalom, tudomány, művészet) területi követelménynek tekintjük. Ez másfelől azt jelenti, hogy: „a védelemnek a mű egyéni, eredeti jellegén kívül más feltétele nincs, nem is lehet, az cenzúrát jelentene. Nem függhet tehát mennyiségi, minőségi, esztétikai jellemzőktől vagy az alkotás színvonalára vonatkozó értékítélettől” [Szjt. 1. § (3) bek., Szjt. 1–9. §-ához fűzött részletes indokolás]. Nemcsak a szép, a kritikus által magas színvonalúnak minősített film, hanem a rossz film is mű, ha önálló, egyéni szellemi alkotás eredménye. (Például: a hagyományos zeneelmélet számára kevés értéket hordozó könnyűzenei irányzat, a technozene tekintetében mondta ki a szerzői jogi védelem alá tartozást az SZJSZT 43/2000. szakvélemény.)

A most tárgyalt második törvényes feltétel második részének az első eleme – azaz, hogy a mű a szerzőé legyen – azt jelenti, hogy a művet a szerzőhöz személyes kapcsolat fűzi, az szubjektíve eredeti, nem mástól vette át. A második elem – a szellemi tevékenységből fakadó egyéni jelleg – kifejezi, hogy csak egy olyan szellemi mozgástérben való választás lehet alkotás, ahol a szerzőnek lehetősége van alkotó szelleme eredeti módon történő kifejezésére. A feladatból adódó, nyilvánvaló vagy közhelyszerű megoldás nem elegendő; szükséges egy minimális színvonal (a minimális szint műtípusonként eltérő lehet). Szellemi tevékenység csakis emberhez kapcsolódhat – a szerzői mű csakis emberi alkotás lehet (lásd az Szjt. 4. §-át). (A számítógép segítségével alkotott művekről és a mesterséges intelligencia termékeiről az Szjt. 4. §-ánál szólunk.) A szellemi tevékenységből fakadó eredeti jelleg” – azaz a harmadik elem – pedig azt jelenti, hogy a mű más alkotásoktól való megkülönböztethetősége a tartalmi és formai elemek kifejezésének módjában kell megnyilvánuljon. Vagyis az egyéni, eredeti jellegnek ki kell fejeződnie a művön [részben ezt jelenti a TRIPs 9. Cikk 2. pontjának és a WCT 2. cikkének az a része, amely szerint a szerzői jogi védelem a kifejezésre (expression), és nem a kifejezéssel közölt tartalomra irányul], vagyis az egyéni, eredeti jelleggel a tartalom gondolati kifejezésének, a tartalom megformált szövedékének kell bírnia. Ennek pontosnak és egyértelműen (objektíven) érzékelhetőnek kell lennie. Emiatt esik ki a szerzői jogi védelem alól egy étel akár sajátos íze (C–310/17. Levola Hengelo BV kontra Smilde Foods BV, ítélet, ECLI:EU:C:2018:899, 33., 39., 40–43. pont). Az elv alkalmazása nehéz lehet az absztrakt képzőművészet egyes alkotásainál, amelyek esetenként csak érzelmet, benyomást, hangulatot tükröznek. (A mesterséges intelligencia termékeivel az Szjt. 4. §-ánál foglalkozunk.)

A fentiek nem azt jelentik, hogy a szerzői jog a formát védi. A formának, a mű külvilág számára való megjelenésének természetesen jelentősége van a mű azonosíthatósága szempontjából. Az azonosíthatóság csupán nem elmúlót jelent. Elmúló mű/részlet például egy le nem jegyzett vagy nem rögzített zenei kadencia. Az azonosíthatóság, amit az Szjt. 16. § (1) bekezdése is említ követelményként, a védelemnek nemcsak gyakorlati, hanem érdemi feltétele is. Azonosíthatóság esetén a szóban forgó gondolatkifejezési forma mindig azonos érzetként reprodukálható. Más szóval a védelemhez a gondolati formának azonos, nem változó érzetként kell reprodukálhatónak lennie. A védett mű nem lehet változó tartalmú. Változó tartalommal az önkéntes műnyilvántartás [Szjt. 94/B. § (2) bek.] is értelmetlen lenne. Az azonosításnál nem az átlagember általi felismerhetőségről van szó, az olyan tényszerűség, amit vita esetén a bíróság, ha szükséges, szakértői vélemény alapján, objektíve állapít meg.

Az azonosíthatóság mint a gyakorlati jogvédelem természetes előfeltétele azonban nem egyenlő a rögzítettség követelményével. Ilyen követelményt ugyanis sem a nemzetközi egyezmények, sem a magyar jog nem tartalmaznak. Elvileg egy le nem jegyzett, de többek által azonosan ismert mű is lehet a szerzői jogvédelem tárgya [például egy le nem írt koreográfia, mint aminek az úgynevezett villámcsődület közösségi performansz („flashmob”) is számít].

A kifejezés védelme igazodik a tartalom és a műfajta sajátosságaihoz. Másként „mérhető” egy könyvvitelt támogató számítógépi program és egy opera egyéni, eredeti jellege. Az előbbi esetben a funkció, a feladatteljesítéshez elengedhetetlen programmodulok és a paraméterek (a könyvvezetésre vonatkozó szabályok) nagymértékben szűkítik az egyéni, eredeti jelleg kifejezhetőségének terét, de két, egymástól függetlenül, önállóan alkotó programfejlesztő műve mégsem lesz egyforma. Hasonlóképp, az építészet esetében is a: „[…] tervezőnek a fizikai törvények és építészeti előírások nyilvánvalóan szűkebb mozgási teret engednek, mint a képzőművészeti alkotásokat létrehozó szerzőnek” (lásd: SZJSZT 38/2001. szakvélemény). A szerzői jogi védelem és a szabadalmi oltalom tárgya sem ugyanaz. Az előbbié az azonosítható egyéni, eredeti külső és belső forma – ennek felelhet meg a szabadalmi leírás mint irodalmi mű –, míg az utóbbié az absztrakt új (iparilag alkalmazható és feltalálói tevékenységet tükröző) műszaki megoldás (ezt írják le a szabadalmi igénypontok). A tényfeldolgozó dokumentummű sem a benne foglalt történelmi adatok és nem is azok kikutatása miatt áll szerzői jogi védelem alatt – mivel ezekben nem tükröződik (nem is tükröződhet) a szerző szellemi tevékenységéből fakadó egyéni-eredeti jelleg, ami a szerzői jogi oltalom alapfeltétele lenne –, hanem az alapul szolgáló tények sajátos rendszerbe építése, az interjúk folyamatos történetté szervezése, a fejezetek dramaturgiává szerkesztése azok a sajátosságai a műnek, amelyek miatt a dokumentummű szerzői műnek minősül, oltalom alatt áll. A grafikai alkotások többségénél is jellemző, hogy az esztétikumon túl funkcióval is rendelkeznek (például logó, képeslap, plakát, reklámkiadvány, brosúra, csomagolópapír, szakirodalmi illusztráció). Ilyen művek egyéni, eredeti jellegének vizsgálatánál a funkciót mint az alkotás terét korlátozó tényezőt figyelembe kell venni.

Összességében azt lehet mondani, hogy az egyéni, eredeti jelleg megállapíthatóságának minimálisan az a feltétele, hogy a mű ne legyen más mű szolgai másolása.

Ennek az az oka, hogy a szerzői jogi védelemhez csak szubjektív újdonság kell [Szjt. 1. § (3) bek.], nem pedig objektív iparjogvédelmi újdonság jelleg, amely a védelemből a bár ugyancsak önállóan, de később keletkezett (bejelentett) és megoldásában azonos alkotásokat kizárja. Ezért a szerzői jogban az újdonság helyett inkább az eredetiség kifejezést használjuk. Itt, a szerzői jogban az azonos tárgyú, hasonló felépítésű párhuzamos fejlesztések (párhuzamosan alkotott önálló művek) egyidejű konkuráló védelmet élvezhetnek, hiszen ha más és más szubjektív azonosságúak (mindegyikük más alkotói személyiség egyéni, eredeti gondolati szövedéke, s így tükre is), a másokat kizáró teljes monopólium csak arra vonatkozik, ami úgyis csak az illető jogalany sajátja. Közös, azonos élményanyagból – együtt megélt eseményekből, közösen ismert tényekről – két ember két teljesen önálló szerzői művet alkothat. Ez az abszolút jog másokat nem zár el a műben foglalt eszme, gondolat, megoldás használatától. Ezzel függ össze a védelmi idő viszonylag hosszú tartama is (Szjt. 31. §).

A bírói gyakorlat időben messze visszanyúlóan, korábbi törvényeink alapján is igazolja a fenti tételt. „Szerzői jogi védelem tárgya csak olyan mű lehet, amely megalkotójának önálló, egyéni szellemi terméke. Ismert adatoknak, meglevő anyagnak feldolgozása is védelem alatt álló mű, ha ebben önálló, egyéni tevékenység nyilvánul meg, és az újszerűség bélyegét viseli magán” (Kúria P.I.3581/1934.). „A felperes által készített falipolc megtervezésénél (a felperes) általánosan ismert és használt formai elemeket, a funkcióból adódó arányokat és szokásos konstrukciót alkalmazott. A polc terve jellegzetesen egyéni karaktert nem tartalmaz.” (Legfelsőbb Bíróság Pf.III.21.105/1971.) A zene esetében az egyéni-eredeti vonásokat a bírói gyakorlat (lásd a Kapcsolódó joggyakorlat címszó alatt) elsősorban a dallamvezetésben (a hangsor egyediségében) és a harmóniamenetben (akkordokban) keresi.

Az alkotási folyamat egyes elkülöníthető szakaszai is létrehozhatnak olyan önálló alkotásokat, amelyek külön szerzői jogi védelemben részesülhetnek. Ez a szoftver esetében gyakori jelenség, de nemcsak a funkcionális művekre igaz. (Lásd még erről az Szjt. 16. §-ához a mű azonosítható részeiről írtakat és a Kapcsolódó joggyakorlat példáit.)

Ha vitatott, hogy egy alkotás rendelkezik-e egyéni, eredeti jelleggel, a bíróság a szakkérdés eldöntésére szakértőt, mégpedig az SZJSZT-t rendeli ki (Szjt. 101. §). Az SZJSZT állást foglalt például abban, hogy belsőépítészeti alkotás lehet egy irodahelyiség, egy tárgyaló beépítésének vázlatterve és a megvalósított beépítés vagy egy öntvényekből és csövekből álló korlát. Nemleges véleményt nyilvánított az SZJSZT például abban a kérdésben, hogy a mérleg (pénzügyi beszámoló) és egy gazdálkodó szervezet készleteit értékelő összeállítás szerzői mű-e, illetve hogy egy utcajegyzék vagy a kockás motívum konyhai, élelmiszeripari felhasználása mű felhasználása-e.

2. A szerzői jogi védelem negatív feltételei

a) A negatív, a szerzői jogi védelmet kizáró okok két nagy csoportba sorolhatók. Az első nagy csoportba tartozó okok fennállása „fölülről” közelítve kizár a védelem köréből bizonyos szellemi teljesítményeket. Ezen okok ismét két csoportba sorolhatók. Egyrészt a törvény kizárja a szerzői jogi védelemből a műbe foglalt ötletet, elvet, elgondolást, eljárást, működési módszert vagy matematikai műveletet, tényeket és napi híreket [Szjt. 1. § (5) és (6) bek.]. Tulajdonképpen a szerzői jogi kizárólagos jog (monopólium) tárgyi határainak belső, tehát az Szjt.-ben történő megvonásáról van szó. (A monopólium külső határait az esetenként erőfölényt eredményező kizárólagos jog gyakorlására vonatkozó versenyjogi rendelkezések alkalmazása rajzolja körül.) Ugyanazt az ötletet több műben is fel lehet használni, egy matematikai példatár megoldási módszerére nem élvez szerzői jogi monopóliumot a példatár szerkesztője. A szabadalmi leírás megfelelhet a szakirodalmi (esetleg tudományos) mű kritériumainak. Ha azonban már nem áll fenn a szabadalmi oltalom, és a leírás szerinti megoldást bárki megvalósítja, akkor nem lehet a szerzői jogi védelem fennállására hivatkozni, mert nem valósul meg a szakirodalmi mű felhasználása, csupán a leírásba benne foglalt megoldást hasznosítják, amit a szerzői jog nem véd. (BH2013. 11.) Ha valaki egy „tudományos dolgozatban” leírja a perpetuum mobile működési elvét, a dolgozat mint szerzői mű, ha van egyéni, eredeti jellege, védelemben részesülhet akkor is, ha a benne lévő elgondolás képtelenség. De ennek az ellenkezője is igaz. Vagyis más és más a védelem tárgya. A korszakalkotó tudományos elgondolást tartalmazó és bizonyító közlemény szerzői jogi védelme nem terjed ki a benne közölt tudományos tétel monopolizálhatóságára. A szerzői jog nem tiltja, hogy bárki megismételje a közleményben leírt bizonyítást. Az Szjt. 58. § (1) bekezdése hivatkozik az 1. § (6) bekezdésre, ezzel az ötlet, az alkotás szintjét el nem érő gondolat, kifejezés (például algoritmus) védelmét kizárja a szoftver körében is. A szabadalmi leíráséhoz hasonló lehet egy műsorötletről szóló műsorleírás megítélése is (lásd a Kapcsolódó joggyakorlatban).

Mindez nem jelenti azt, hogy a szerződési szabadság ne terjedne ki arra, hogy a szerzői jogi védelem alkotásszintjét el nem érő eredmények/teljesítmények hasznosítására ne lehetne akár kizárólagos hasznosítási jogot tartalmazó szerződést is kötni. Ennek jogi alapja lehetett például – a Ptk. hatálybalépéséig – az 1959-es Ptk. 86. § (3) bekezdése (egyéb nem nevesített szellemi alkotás), vagy a 86. § (4) bekezdése, hiszen az új ötlet, ha eljut egy megoldásig, lehet vagyoni értékű ismeret. Emellett vannak olyan felhasználási módok, illetve műfajták, amelyek esetében a kereskedelmi szokások alapján az ötlet is – jogszerűen – tárgya ügyleteknek (például: reklámötlet, filmötlet). Ez azonban nem jelenti azt, hogy az így kötött ötlet-/ismerethasznosítási szerződés közvetett tárgya szerzői mű lenne. Ilyenkor a védelem relatív, a felek szerződésén (relatív szerkezetű jogviszonyon) alapul, és csak az ötlethasznosító szerződő féllel szemben áll fenn. (Ahhoz a polgári jogi, jelenleg csak a birtokba vehető dolgok körében értelmezhető tulajdonjog fogalom módosítására lenne szükség, hogy semmi esetben se legyen kétségbe vonható az ötletek adásvételére vonatkozó néhány soros okiratok szerződésként való létezése, illetve érvényessége. Mindazonáltal a Ptk. adásvételi és ajándékozási szerződés fogalmainak a nem birtokba vehető jószágokra (jogokra) való kiterjesztése [Ptk. 6:215. § (3) bek., 6:235. § (3) bek.], valamint a közbeszerzési jog részét képező tervpályázati rendszerben elismert ötletmegvétel [a tervpályázati eljárásokról szóló 310/2015. (X. 28.) Korm. rendelet 7. §, 27. §, 34. §] némileg segíti az ötlet adásvételének létező és érvényes szerződésbe foglalását, noha az ötlethez kizárólagos jog nem fűződik.

Kizártak a védelemből az Szjt. 2003. évi első módosítása nyomán (lásd: 2003. évi CII. törvény egyes iparjogvédelmi és szerzői jogi törvények módosításáról) az Szjt. 1. § (5) bekezdése alapján a sajtótermékek közleményeinek alapjául szolgáló tények vagy napi hírek, amelyek természetesen nem szerzői alkotások. Technikai értelemben van értelme ez esetben a kizárás kimondásának. Összevetve a sajtóval kapcsolatos szabad felhasználásokkal [Szjt. 36. § (2) bek.], egyértelművé válik, hogy az információ, a hír, valamint a puszta hírt tartalmazó közlemény magában nem mű, tehát nem monopolizálható, azt bárki közölheti, míg a hírt tartalmazó, műnek minősülő, tehát egyéni-eredeti jelleggel bíró anyag a sajtón belül bizonyos feltételekkel – hordozófüggetlenül, akár online, akár offline – vehető át szabadon.

A mű fogalmának dogmatikai tisztaságát megzavarhatja az a 2021. évi módosítás, amely a szabad felhasználás esetei között említi a kritikát, ismertetést és a stílusutánzást is (Szjt. 34/A. §). (A magyarázatot erről az Szjt. 16. § 1. pont a) pontja szerinti kommentár tartalmazza.

A „fölülről” történő kizárás másik csoportjába tartoznak a folklór kifejeződései [Szjt. 1. § (7) bek.]. Ennek magyarázata meglehetősen kézenfekvő: „a szerzői jog alanyának azonosíthatatlansága” (lásd: Szjt. 1–3. §-ához fűzött részletes indokolást) lehetetlenné teszi a mű és a szerző viszonyát középpontba állító szerzői jogi védelem alkalmazását a folklór alkotásaira. A szerző azonosíthatatlansága értelemszerűen kihat az egyéni, eredeti jelleg vizsgálatára is. A népművészeti ihletésű mű szerzőjét a védelem természetesen megilleti, de ez nem az eredeti, népművészeti alkotásra, hanem a (feldolgozó) szerző sajátos feldolgozásán keresztülment alkotásra vonatkozik. A folklór kifejeződéseinek védelme, pontosabban megőrzése és azonosítható közkincsként kezelése a szerzői jogon kívül, a kulturális igazgatás szabályrendszerével oldható meg.

b) A negatív, a szerzői jogi védelmet kizáró okok másik nagy csoportja „alulról”, az alkotások rendeltetésére tekintettel zár ki bizonyos eredményeket a védelem köréből. Ezeket tartalmazza az Szjt. 1. § (4)–(5) bekezdése. Ezek az eredmények egyébként lehetnek egyéni, eredeti jellegű, a szerzői alkotás pozitív követelményeit mindenben kielégítő művek, de közérdekű vagy csak belső célú rendeltetésük miatt vannak kizárva a védelemből.

A kivételek első csoportjába a több címzettet érintő, kötelező erejű vagy ahhoz hasonló hatású, rendszerint írásműként megnyilvánuló rendelkezések és az ezeket előkészítő ügyiratok tartoznak. Idesorolhatók a jogszabályok, azok tervezetei, a tervezeteket kísérő előterjesztések, az egyéb normatív határozatok és aktusok (közjogi szervezetszabályozó eszközök), jogi iránymutatások, illetve azok előkészítő okiratai, az egyedi aktusok, (hatósági és nem hatósági jogkörben hozott) határozatok és az azokat előkészítő anyagok, tekintet nélkül arra, hogy azok nyilvánosak-e vagy sem, és idetartoznak a jogszabállyal közzétett szabványok, és más hasonló rendelkezések.

E körbe tehát szervezeten kívüli címzetteknek szóló külső hivatalos iratok, és az ezek előkészítésére szolgáló ügyiratok tartoznak. Ez a kizárási ok nem az adott mű színvonalát, adott esetben egyéni-eredeti jellegét kérdőjelezi meg. A mű funkciója, pontosabban funkcionális, ügyiratként való felhasználási célja, létrejöttének sajátos mechanizmusa, nem egy esetben kollektív döntés és tevékenység alapján történő keletkezése, és főként a megismeréséhez, terjesztéséhez fűződő közérdeknek a szerző kizárólagos jogban megtestesülő magánérdekét meghaladó súlya indokolja a kizárást. (Ha ismert az a meghatározott személy, aki adott jogszabály, előterjesztés vagy indokolás szövegezését – egyéni, eredeti teljesítményt nyújtva – végezte, munkája eredménye a hivatalos funkcióban szerzői műként nem oltalmazott.) A szerzői jogi védelem kizárásának a feltétele a közérdekű, kifelé ható felhasználási mód, ezért ha egy, a kizárás körébe eső „művet” nem külső célú ügyiratként használnak fel, a védelem fennáll.

A tudományos minősítés céljára készült értekezés, disszertáció a minősítési eljárásban egy ügyirat, a minősítés iránti kérelem melléklete, amelyet egy eljárási cselekményhez, a minősítéshez használnak. Ilyen értelemben nem szerzői mű. (Lásd: BH1979. 285.) A felsőoktatási jogszabály szerint kötelező az értekezések lehívásra hozzáférhetővé tétele, és ezt csak iparjogvédelmi oltalomszerzés vagy nemzetbiztonsági okból minősített adatot tartalmazó értekezés esetén lehet elhalasztani. Ez természetesen nem zárja ki azt, hogy a minősítés egyik feltétele legyen, hogy a disszertáció nem lehet szolgai másolás, sőt ennél magasabb fokú eredetiség is megkövetelhető, és az ügyirati jelleg nem akadályozza azt sem, hogy a disszertáció szerzője fellépjen szerzői jogai védelmében, ha más személy engedélye nélkül használja fel a szerző alkotását. Tehát csak a minősítési eljárás szempontjából, a minősítő szerv és a jelölt viszonyában nem minősül a disszertáció szerzői műnek. Az értekezés a jelölt (a szerző) engedélye nélkül többszörözhető és terjeszthető az eljárás céljára, így továbbítható a bírálóbizottságnak, elhelyezhető az erre a célra szolgáló könyvtárban ahhoz, hogy a nyilvános vitán részvevők azt megismerhessék. (A szakdolgozatok szerzői jogi védelmére lásd: SZJSZT 21/2002. szakvélemény.)

Hiába magas színvonalú tudományos mű egy ügyben felhasználni kívánt szakvélemény, funkciója kizárja a szerzői jogvédelmet a szakvélemény rendeltetésszerű felhasználása körében. (Lásd: SZJSZT 27/2001. szakvélemény.) Ha ugyanezt a szakvéleményt az eljáráson kívül szerzője szakfolyóiratban közzéteszi (a közzététel esetleges nem szerzői jogi akadályaitól most eltekintve), a szakvélemény tudományos műnek minősül.

Ugyancsak hiába tükröz magas szellemi színvonalat és mutat egyéni, eredeti jelleget egy jogszabálytervezet, jogszabály vagy bírósági/hatósági határozat, e funkciójában nem részesül szerzői jogvédelemben, és közlése előtt szerzői jogi akadály nem áll. A bírósági határozat lényegének egyéni, eredeti jelleget mutató, rendszerint a közzétett határozat előtt elhelyezett nem hivatalos összefoglalása (Leitsatz) a lényegkiválasztás szellemi teljesítményére tekintettel szerzői mű. A szakvéleményeket vagy bírósági/hatósági határozatokat, jogszabályokat egyéni, eredeti válogatással, elrendezéssel, kiválasztással gyűjteménybe foglaló szerkesztő a gyűjtemény tekintetében az Szjt. 7. §-a alapján szerzői joggal rendelkezik. Az ilyen gyűjtemény alkotóelemei magukban nem védettek. [Lásd az Szjt. 7. § (1) bekezdését és a hozzá fűzött kommentárt.]

A jogszabályok fordításának szerzői jogi védelmét nem tartjuk kizártnak, éppen azért, mert az ilyen alkotások kizárása nem az egyéni-eredeti jelleg hiányára, hanem jogpolitikai meggondolásokra épít. Adott esetben az ilyen szakfordítás minősülhet elsősorban a szakmai fogalmak értékelő összevetéséből (például jogintézmények elnevezésének összevetése a mögöttes tartalommal) adódó alkotótevékenység miatt műfordításnak, és ilyenkor a másodlagos alkotás oltalmat élvez akkor is, ha az elsődleges alkotás az oltalomból kizárt.

Az Szjt. 2021-es módosítása törölte az Szjt. 1. § (4) bekezdéséből azt a rendelkezést, amely a jogszabállyal kötelezővé tett szabványt kizárta a szerzői jogi jogvédelemből. Tekintettel arra, hogy a nemzeti szabványosításról szóló 1995. évi XXVIII. törvény 6. §-a értelmében 2002-től a nemzeti szabvány alkalmazása önkéntes, ennek a szerzői jogi szabálynak a kivezetése most már csak technikai jellegű. A műszaki jogszabályok csak mögöttes alapvető követelmények a szabványok mint műszaki szakirodalmi művek létrehozói számára.

3. A kapcsolódó jogok védelme

Az Szjt. 1. § (8) bekezdése utal arra, hogy a felsorolt kapcsolódó jogi jogosultak teljesítményei a törvényben meghatározott védelemben részesülnek. Ennek részletei az Szjt. XI–XI/A. Fejezetei kommentárjában találhatók. Itt a szerzőket és a kapcsolódó jogi jogosultakat megillető védelem szabályainak elhelyezését, és ezzel – áttételesen – a két jogosulti csoport jogállásának viszonyát tárgyaljuk.

Egyfelől az Szjt. 1. § (1) bekezdése és az ez alá rendelt 9. § és 16. §, másfelől az 1. § (8) bekezdése és az ez alá rendelt 73–75. §-ok (előadóművész), 76–79. §-ok (hangfelvétel-előállító, 77–78. §-ok, 78/A. § tekintetében pedig előadóművész), 80–81. §-ok (rádió- és televízió-szervezet), 82. § (filmelőállító), 82/A–82/C. § (sajtókiadványok kiadója) valamint XI/A. Fejezet (adatbázis-előállító sui generis védelme) szövegeinek az összevetéséből adódik, hogy a szerzőket műveik minden felhasználása tekintetében védelem illeti. A kapcsolódó jogi teljesítmények védelme csak az Szjt. XI. és XI/A. Fejezeteiben felsorolt felhasználási cselekményekre tekintettel áll fenn.

A szerzőt illető védelmet körülíró szabályok tehát nem tekinthetők a kapcsolódó jogi védelemről szóló két fejezet általános részének, és így a kapcsolódó jogi rendelkezések sem jelentik az Szjt. különös részét. Az általános és különös viszonyában a szerző személyhez fűződő és vagyoni jogait meghatározó szabályok (általános) és az egyes szerzői műfajtákra (műtípusokra) vonatkozó rendelkezések (Szjt. VI–X. Fejezet: különös) állnak. Hasonlóan ítélhető meg a szabad felhasználást engedő rendelkezések viszonya az egyes műfajták esetében meghatározott különös szabad felhasználásokhoz. Erre a viszonyra a magyarázat a megfelelő helyeken utal. Ugyancsak az általános és a különös viszonyában állnak egyfelől a felhasználási szerződés, másfelől a kiadói szerződés és a megfilmesítési szerződés szabályai. (Lásd az Szjt. általános indokolás IV. 4. pontját.)

A törvény úgy épül fel, hogy a bevezető rendelkezések egy bekezdése [Szjt. 1. § (8) bek.] teremt összeköttetést a tárgyi hatályról rendelkező Szjt. 1. § és a kapcsolódó jogi fejezetek között. Ugyanakkor az egyes szerzői jogi rendelkezések utalnak a kapcsolódó jogi alkalmazásukra, másfelől pedig egyes kapcsolódó jogi szabályok visszautalnak egyes, a szerzői művekre irányadó rendelkezésekre. A szomszédos jogi szabályok és a szoros értelemben vett szerzői jogi rendelkezések kapcsolatáról az Szjt. 73. §-ának a magyarázatánál külön is szólunk.

Egységesen kell alkalmazni a jogsértésre vonatkozó szabályokat a szerzői és a kapcsolódó jogok megsértésére (Szjt. 99. §).

A szerzői művekre irányadó szabad felhasználási szabályokat, azaz mind az egyes eseteket rendező normákat, mind a szabad felhasználás általános korlátait alkalmazni kell a szomszédos jogokra [Szjt. 83. § (2) bek.], az adatbázis kapcsolódó jogi védelme alóli sajátos kivételekre (szabad felhasználási esetekre) pedig alkalmazni kell a szabad felhasználás általános korlátait [Szjt. 84/C. § (4) bek.].

A közös jogkezelés szabályai egységesen vonatkoznak a szerzői és kapcsolódó jogokra (Kjkt. 4. § 7. pont). (A közös jogkezelésről lásd a hatályon kívül helyezett Szjt. 85–92/P. §-okhoz fűzött kommentárt.)

Az Szjt. 23. § (5) bekezdése alapján a regionális jogkimerülés szabályai irányadók mind a szerzői művekre, mind a kapcsolódó jogi teljesítményekre {a szomszédos jogokra [Szjt. 83. § (2) bek.], az adatbázis-előállítót illető sui generis jog kimerülésére [Szjt. 84/A. § (2) bek. második mondat]}.

A felhasználási szerződés szabályait viszont csak az előadó-művészi teljesítmények felhasználására kötött szerződésekre kell alkalmazni (bizonyos feltételekkel). (Lásd az Szjt. 55. §-ához fűzött kommentárt.)

Egyes felhasználási módokat meghatározó fogalmak részben egyeznek (például terjesztés a szerzői és szomszédos jogi védelem körében), mások különböznek [például nyilvánossághoz közvetítés, amely a szomszédos jog esetében a nyilvános előadást is átfogja – Szjt. 77. § (2) bek.]. Ezeket a bonyolult azonosságokat-különbségeket a jelen kommentár a maguk helyén tárgyalja.

Kapcsolódó joggyakorlat

BH2013. 11. A szerzői jogi védelem és a szabadalmi oltalom tárgya nem ugyanaz. A szabadalmi bejelentés alapját képező műszaki megoldás nem minősül irodalmi, tudományos műnek, ezért nem áll szerzői jogi védelem alatt. A szabadalmi oltalom megszűnése miatt ugyanarra a műszaki megoldásra szerzői jogi igény nem érvényesíthető.

BH1992. 578. A fotóművészeti alkotást rögzítő negatív kép laborálási munkáinak eredményeként létrehozott pozitív kidolgozási eljárás önmagában nem egyéni és eredeti alkotói folyamat, ezért szerzői jogokat nem keletkeztet. [A döntés kissé összecsúsztatja a tevékenységet annak eredményével, az alkotással. Helyesen a határozat úgy értendő, hogy a pozitív kép kidolgozóját nem illeti meg a szerzői jogvédelem, mert egyéni, eredeti jellege a felvétel eredményének, a negatív képnek lehet.]

BH1992. 324. Önálló mű a filmszinopszis is mint a szövegkönyv előtti alkotási szakasz.

BH1990. 420. A Képző- és Iparművészeti Lektorátusnak a művészeti alkotásról kiadott értékelése önmagában nem alapítja meg a szerzői jogvédelmet.

BDT2006. 1319. I. Szellemi termék ugyan, de nem részesül szerzői jogi védelemben valamely ötlet, elv, elgondolás, eljárás, annak ellenére, hogy adott esetben magas színvonalú, kreatív szellemi munkát tükröz.

Kúria Pfv.20.600/2019/5. A szerzői jog az olyan alkotást védi, amelynek egyéni, eredeti jellege van. Képfelvétel esetén ez azt jelenti, hogy nem a rögzített tartalom, hanem a rögzítés módja, a tartalmi és formai elemek kifejezésének egyéni, eredeti jellege alapozhatja meg a jogvédelmet. A szerzői jogi védelem tárgya a gondolatok egyéni, eredeti formában való megjelenítése és nem az annak alapjául szolgáló tartalom. A mindennapi élet részévé váló mobiltelefon és az azon készített felvételek megjelenhetnek az önkifejezés eszközeként, ezért a mobiltelefonon készített felvételt önmagában a rögzítés eszközére figyelemmel nem lehet kizárni a szerzői jogi védelem alól.

Kúria Pfv.IV.20.071/2015/10. A koncepció (ötlet, elv, elgondolás) szerzői jogi védelmének hiánya miatt annak jogosulatlan átvétele a szerzői jogsértés megállapítására irányuló keresetet nem alapozza meg.

Fővárosi Ítélőtábla Pf. 20.880/2014/5. A színházi rendező alkotó tevékenységét, az általa létrehozott rendezői teljesítményt – ami tehát a jelen per tárgya – az Szjt. nem nevesíti, de semmiképpen nem azonosítható az Szjt. 1. § (2) bekezdés d) pontjában írt színművel, mert azt nem egyedül a rendezés hozza létre. Mivel azonban a szerzői jog által műként védett alkotások köre az Szjt. 1. § (2) bekezdése folytán nem zárt, ezért elvileg nem kizárt, hogy az egyénieredeti jellegű, szellemi alkotást megvalósító rendezést szerzői jogi védelem illesse meg. A szerzői minőség objektív törvényi ismérvei alapján lehet eldönteni, hogy egy adott teljesítmény és annak eredménye mű-e, a szerződés megszövegezése ebből a szempontból nem bír jelentőséggel.

Fővárosi Ítélőtábla 8.Pf.20.034/2010/7. Adott esetben terméklogo is lehet a szerzői jog által védett alkotás (grafikai mű).

Fővárosi Ítélőtábla 8.Pf.20.479/2008/6. Fényképek esetén sincs szükség a szerzői jogi védelemhez valamilyen speciális művészi jellegre. Elegendő, hogy a produktumban az egyéni jelleg valamely minimuma megnyilvánuljon, tehát, hogy az ne legyen teljesen meghatározva a körülmények vagy az alkalmazott eszközök által, legyen legalább minimális tere a különböző megoldások közötti emberi választásnak, továbbá, hogy ne egy meglévő alkotásnak szolgai másolásáról legyen szó.

Győri Ítélőtábla Pf.I.20.116/2015/6/I. Az ítélőtábla egyetértett a szakértői véleménnyel, hogy a perbeli matematikai példák, illetve egy-egy példán belül azok egy része matematikai törvényszerűségekből fakad, és e feladatok önmagukban nem rendelkeznek egyéni, eredeti jelleggel sem, így azokra önmagukban véve szerzői jog nem keletkezhet. A példák másik része viszont egyéni, eredeti jelleget tükröző. Ez a jelleg a feladat kiválasztásában, strukturális elhelyezésében, vizuális ábrázolásában, valamint a kapcsolódó szöveges utasítások terén figyelhető meg.

SZJSZT 11/2019. A helyzetleírások, jellemzések, kifejezések esetében olyan nagy számban talált egyezést a szakértői testület a két vizsgált mű között és e motívumok, jellemzések, kifejezések használata az adott történettípusban nem volt nyilvánvaló és elkerülhetetlen, hogy ez nem lehet véletlen. Átdolgozás az, ha az ötlet vagy történettípus átvételét meghaladó mértékben az egyéni-eredeti cselekményszövést vagy a cselekményfordulatokat veszik át. A cselekményszövés, cselekményfordulat szerzői jogi felhasználása tehát a vizsgált esetben megtörtént. A szerzői jogi jogsértés megtörténte szempontjából az átvételek pontos mennyisége ugyanakkor nem bír jelentőséggel.

SZJSZT 22/2016. A vizsgált építészeti tervben az egyéni, eredeti gondolatkifejtés különösen a következőkben nyilvánult meg: az alaprajzban, a tömeg- és homlokzat-kialakításban, a belső terek méretezésében és egymáshoz való viszonyában, az anyaghasználatban, a földbe süllyesztett, felülről megvilágított központi tér arányaiban és formájában. Egyéni, eredeti továbbá: a torony tömege és kontúrjai, csúcsdíszítése, a két fiatorony elhelyezése, alakja, méretezése, csúcsdíszítése, anyaghasználata (fedése).

SZJSZT 13/2016. A felperes által megjelölt versek egészében véve egyértelműen egyéni, eredeti jellegűek. Ezek szerkezetét, rímformáját, szóhasználatát és stílusjegyeit ugyanakkor a szerzői jog alapján nem illeti meg védelem.

SZJSZT 13/2014. Kőből készült dísztárgyak szerzői jogi védelméről és szolgai másolásukról állapította meg a szakértői testület, hogy a szerzői jogi védelem fennállása kizárt, amennyiben a termékek funkcionalitása behatárolja a külső egyéni, eredeti jellegű kialakításukat, külső megformálásuk csak az alkalmazott anyagból következik, illetve a vizsgált külcsín ismert, megszokott, széles körben elterjedt az adott termékek körében.

SZJSZT 01/2014. A térképészeti művek grafikai megtervezésénél rendelkezésre álló alkotási tér jóval szűkebb, mint például a képzőművészeti alkotások esetében. Éppen ezért az egyéni, eredeti jelleg fennállásának alapjául szolgáló zsinórmérték is alacsonyabb szinten húzható meg, mint azoknál a műveknél, ahol az alkotás tere jóval tágabb. A térképészeti alkotásnál – ahol az alkotás korlátját a topográfiai adottságok, így például a hegyek, völgyek, folyók paraméterei, illetve a térképészeti szakma által alkalmazott jelrendszer jelentik – a tartalom vizualizációjának egyéni, eredeti jellegét a színvilág, a jelkulcsok, a formák, a tipográfiai megoldások, a méretarány, a kivágat, a kitörés, a piktogrammok és szimbólumok kiválasztása és kombinálása alapozza meg.

SZJSZT 09/2012. A szerzői döntések számossága és az ezek összessége által megalapozott szerzői jogi védelem zárja ki azt a gyakorlati lehetőséget, hogy bármely más szerző e számos döntést az eredeti műtől teljesen függetlenül éppen úgy hozná meg, hogy az egy, az eredeti művel azonos vagy ahhoz lényegében hasonló művet eredményezzen.

SZJSZT 17/2010. Az eljáró tanács megállapította, hogy a jellegzetes kontra és ingabasszus kíséret, és az, hogy a műben asszonykórus szerepel, nem teszi a szóban forgó teljesítményt szerzői művé. Ezek a vonások nem egyéni, eredeti jellegűek, nem a mű szerzői jogi védelmét megalapozó lelemények. Az előadásmóddal szemben a mű szerzői jogi védelmét megalapozó megformáltságát a dallam-harmónia-szöveg-ritmus elemek egyéni eredeti jellege adja.

SZJSZT 18/2007. A jegyen található, dátumot, órát, percet jelölő számok, használati utasítást, árat, valamint a TELPARK megnevezését tartalmazó szöveg, és minimális jellegű grafikai háttérmintázat sem összességében, sem külön-külön nem tekinthetők szerzői jogi oltalom alatt álló műnek. Önmagában az a tény, hogy léteznek a parkolójegy funkciót más látvánnyal, kivitellel megvalósító termékek is, nem teszi a tárgybani parkolójegyet egyéni-eredeti jellegűvé. A minimális megkülönböztethetőséget megteremtő számelhelyezés, a perforációs technika, a különböző színek használata az eljáró tanács megítélése szerint pusztán olyan ötletek, melyeket a védelemből a törvény maga kizár.

SZJSZT 38/2004. A digitális betű- és karakterkészletek (ún. fontok) esetében az egyes betűtípusok ugyan csak ritkán érik el azt a szintet, hogy – grafikai alkotásként – szerzői jogi oltalom alatt állhassanak, de az egyes betűtípusok digitalizálása során olyan eljárásokat alkalmaznak, aminek eredménye, a fontfájl – tulajdonképpen szoftverműként – már szerzői jogi oltalom alatt állhat.

SZJSZT 23/2003. A szerzői jogi védelemnek nem feltétele a mű (film) hossza, illetve az, hogy a mű főcímet, vége főcímet és stáblistát tartalmazzon. A szerzői mű minőséget az sem gyengíti vagy korlátozza, ha az alkotás – adott esetben – műcímmel sem rendelkezik.

SZJSZT 28/2002. Egy meglévő járműből átalakított koromszállító jármű formaterve adott esetben azért nem részesült szerzői jogi oltalomban, mert a műszaki terveket és az átalakított jármű kialakítását a jármű speciális funkciója, a kötelező műszaki és biztonsági (közlekedésbiztonsági) előírások, valamint az átalakítandó jármű formája alapvetően meghatározta, ez pedig a jelen esetben kizárja az egyéni, eredeti alkotásjelleget.

SZJSZT 19/2002. A jogszabályból és annak az értelmezéséből az következik, hogy a magyar szerzői jog szerint is mind a hivatalos szövegek, mind pedig azok hivatalos fordításai kiesnek a védelem köréből. Ugyanakkor a hivatalos szövegek nem hivatalos fordításai védelem alatt állnak.

SZJSZT 11/2002. A (kockás) motívum a konyhai, élelmiszeripari felhasználásra utal, közismert, így a szerzői jog által megkívánt egyéni, eredeti jelleg nem mutatható ki.

SZJSZT 9/2001. Az MNB a bankjegy- és pénzérme-kép hivatalos lapban történő közzététele során nem valósít meg szerzői jogi felhasználást, mert a hivatalos irat funkciója kivételt jelent a szerzői jogi védelem alól.

SZJSZT 21/2000. A műsorleírást tartalmazó iratról megállapítható, hogy az megfogalmazásában csekély mértékű egyéni, eredeti alkotásjelleget hordoz, ezért szerzői jogi védelem alatt áll. A műsorleírásban megfogalmazott alapötlet azonban nem áll szerzői jogvédelem alatt. A műsorleírás nem tartalmaz olyan dramaturgiai vagy a műsorsorozat vizuális megvalósítását előíró, forgatókönyvi jellegű elemeket sem, amelyek a leírásban megjelenő TV-műsornak egyéni eredeti alkotásjelleget kölcsönöznének.

SZJSZT 12/1976. Az utcajegyzék nem minősül olyan sajátos, eredeti szellemi alkotásnak, amely szerzői jogi védelemre alkalmas lenne.

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C–833/18. SI Brompton Bycicle Ltd kontra Chedech/Get2Get, ítélet, ECLI:EU:C:2020:461 – A szerzői jogi védelem kiterjed az olyan termékre is, amelynek formája, legalábbis részben, valamely műszaki hatás eléréséhez szükséges, amennyiben e termék szellemi alkotás eredményeként létrejövő, eredeti művet képez annyiban, hogy e formán keresztül annak alkotója az alkotókészségét eredeti módon fejezi ki, szabad és kreatív döntések meghozatalával, és így az említett forma a személyiségét tükrözi, aminek megítélése – az alapeljárás tárgyát képező jogvita releváns elemei összességének figyelembevételével – a nemzeti bíróság feladata.

C–683/17. Cofemel – Sociedade de Vestuário SA kontra G-Star Raw CV, ítélet, ECLI:EU:C:2019:721 – A számítógépi programra irányadó európai uniós védelmi szint dogmatikailag kérdéses alkalmazása az iparművészeti és ipari tervezőművészeti alkotásokra.

C–469/17. Funke Medien NRW GmbH kontra Bundesrepublik Deutschland, ítélet, ECLI:EU:C:2019:623, 22–23. pont. – A nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy az alapügy tárgyát képezőkhöz hasonló katonai helyzetjelentések vagy azok egyes elemei minősülhetnek-e a 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikk a) pontja és 3. cikk (1) bekezdése értelmében vett műnek, és ekként azok szerzői jogi védelem alatt állhatnak-e (lásd ebben az értelemben: C–5/08. Infopaq International A/S kontra Danske Dagblades Forening, ítélet, ECLI:EU:C:2009:465, 48. pont). Annak meghatározásához, hogy ténylegesen ez az eset áll fenn, a nemzeti bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a jelentések összeállítása során a szerzőnek módjában állt-e olyan szabad és kreatív döntéseket hozni, amelyek alkalmasak a szóban forgó teljesítmények eredeti jellegének az olvasóhoz való közvetítésére, amely eredeti jelleg a szavak kiválasztásából, elrendezéséből és kombinációjából ered, és amelyeken keresztül a szerzőnek lehetősége van alkotó szelleme eredeti módon történő kifejezésére és olyan eredmény létrehozására, amely szellemi alkotásnak tekinthető (lásd ebben az értelemben: C–5/08. Infopaq International A/S kontra Danske Dagblades Forening, ítélet, ECLI:EU:C:2009:465, 45–47. pont), mivel önmagában az említett jelentések létrehozására fordított szellemi erőfeszítés és szakértelem e tekintetben nem bír relevanciával (lásd analógia útján: C–604/10.Football Dataco Ltd és társai kontra Yahoo! UK Ltd és társai, ítélet, ECLI:EU:C:2012:115, 33. pont).

C–310/17. Levola Hengelo BV kontra Smilde Foods BV, ítélet, ECLI:EU:C:2018:899, 33., 39., 40–43. pont. [A jogvita tárgya egy élelmiszer (sajt) szerzői jogi védelemképessége volt.] – A 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2–4. cikke előírja, hogy a tagállamok a szerzők számára műveik tekintetében kizárólagos jogokat biztosítanak, és az 5. cikkében meghatároz e jogok vonatkozásában számos kivételt és korlátozást. Az említett rendelet [sic!] a mű kifejezés értelmének és terjedelmének meghatározása céljából semmilyen kifejezett utalást nem tartalmaz a tagállamok jogára. Ennélfogva, tekintettel mind az uniós jog egységes alkalmazásának, mind az egyenlőség elvének követelményeire, e fogalmat az Unió egészében önállóan és egységesen kell értelmezni. A WCT 2. cikke értelmében a kifejezési formák, és nem az önmagukban vett ötletek, eljárások, működési módszerek, illetve matematikai műveletek részesülhetnek szerzői jogi védelemben. A műnek a 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében vett fogalma szükségszerűen magában foglalja a szerzői jogi védelem tárgyának kifejeződését, amely lehetővé teszi, hogy azt kellő pontossággal és objektivitással azonosítani lehessen, még akkor is, ha e kifejeződés nem szükségszerűen állandó. A védett teljesítmény azonosításának folyamatában a jogbiztonságra nézve káros szubjektív tényezők kizárásának szükségessége azt jelenti, hogy e teljesítmény kifejeződésének pontosnak és objektívnek kell lennie. Tekintettel a mű fogalmának az Unión belüli egységes értelmezésére vonatkozó követelményre, azt is meg kell állapítani, hogy a 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel ellentétes valamely nemzeti jogszabály olyan értelmezése, amely szerzői jogi védelmet biztosít egy élelmiszer ízének.

C–406/10. SAS Institute Inc. kontra World Programming Ltd, ítélet, ECLI:EU:C:2012:259. – A mű gyakorlati alkalmazhatósága és ennek jellemzői nem szempontok a védelemképesség megítélésénél (szoftver mű).

C–145/10. Eva-Maria Painer kontra Standard Verlags GmbH és társai, ítélet, ECLI:EU:C:2011:798, 88–90., 94. pont. – Amint a 93/98/EGK tanácsi irányelv (17) preambulumbekezdéséből következik, egy szellemi alkotás akkor tekinthető a szerző sajátjának, ha tükrözi az ő személyiségét. Ez pedig akkor áll fenn, ha a szerző műve létrehozásakor alkotó képességeit szabad és kreatív döntések révén fejtheti ki. A portréfotó mű létrehozása során többféleképpen és több ízben is szabadon és kreatívan dönthet a szerző. A portréfotó akkor részesülhet a 93/98/EGK tanácsi irányelv 6. cikke alapján szerzői jogi védelemben, ha – és ezt a nemzeti bíróságnak kell az adott ügyben megítélnie – az ilyen fénykép a szerző szellemi alkotása, amely tükrözi az ő személyiségét, és amely a szerzőnek a fénykép létrehozása során hozott szabad és kreatív döntéseiben jut kifejeződésre.

C–403/08. Football Association Premier League Ltd és társai kontra QC Leisure és társai (C–403/08. és C–429/08. sz. egyesített ügyek), ítélet, ECLI:EU:C:2011:631, 98–100. pont. – A sportesemények nem tekinthetők a szerzői jogi irányelv értelmében műnek minősíthető szellemi alkotásoknak. Ez különösen így van a labdarúgó-mérkőzések esetében, amelyekre olyan játékszabályok vonatkoznak, amelyek nem engednek teret a szerzői jogi értelemben vett alkotói szabadságnak. E körülmények között ezek a mérkőzések a szerzői jog alapján nem élvezhetnek védelmet. Másrészt az nem vitatott, hogy az uniós jog ezeket a mérkőzéseket a szellemi tulajdon területén semmilyen más címen nem védelmezi. Így tehát a sportmérkőzések önmagukban egyedi és ebben a vonatkozásban eredeti jellegűek, ami azokat a művek védelméhez hasonló védelemre méltó teljesítményekké teheti, amely védelem a sportmérkőzések számára adott esetben a különböző belső jogrendekben biztosítható.

C–5/08. Infopaq International A/S kontra Danske Dagblades Forening, ítélet, ECLI:EU:C:2009:465. – Az európai szerzői jogi védelemképességnek általában is csak azok a feltételei, amelyeket a szerzői jog és egyes szomszédos jogok védelmi idejének összehangolásáról szóló 1993. október 29-i 93/98/EGK tanácsi irányelv a számítógépi programok, illetve a fényképek tekintetében előír: a mű eredeti kell legyen abban az értelemben, hogy a szerző saját szellemi alkotása.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2011. évi CCIV. törvény a nemzeti felsőoktatásról 53/A. §

1995. évi XXVIII. törvény a nemzeti szabványosításról 1–6. §

A törvény hatálya

2. § Olyan műre, amely először külföldön került nyilvánosságra, az e törvényben meghatározott védelem csak akkor terjed ki, ha a szerző magyar állampolgár, vagy ha a szerzőt nemzetközi egyezmény, illetőleg viszonosság alapján a védelem megilleti.

1. A komplex szabályozás területei

A nyelvileg tömör Szjt. 2. §-nak sokrétű tartalma van. Egyrészt szabályozza a magyar szerzőknek a Magyar Köztársaság területén biztosított szerzői jogi védelmet (lásd erről alább a 10. pontot), másrészt szól a külföldi szerzők védelméről is (ezt alább a 11. pontunk magyarázza). Ez utóbbi szabályozás háttereként a 2–9. pontokban elemezzük a hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezményeket. A 12. pont a külföldi kapcsolódó jogi jogosultak védelméről szól, a 13. pont pedig utal az Szjt. időbeli hatályának szabályaira.

2. A hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezmények – a nemzetközi szerzői jog kulcskérdése: a territorialitás áthidalása

A) A szerzői jog territorialitásának történeti okai

A szerzői jog a versenyre épülő, polgári piacgazdaság fejlődésének függvényében bontakozott ki, országonként jelentős időbeli eltolódásokkal és eltérő tartalmi megközelítésekkel. A kulturális piac növekedése kiszorította a feudális, közjogi jellegű nyomdai, kiadói és színházi privilégiumokat, hogy teret kapjon az új szerzői művek felhasználására vállalkozók szabad versenye. Szükségszerűnek bizonyult, hogy valamely mű kiaknázására bárki jogot szerezhessen, és ezt már ne az uralkodótól kelljen kérnie, hanem a mű szerzőjétől kaphassa meg, magánjogi megállapodás útján. A műveket közönséghez juttatók piaci versenye paradox módon csak úgy bizonyult fenntarthatónak, befektetéseik csak úgy járhattak haszonnal, ha az állam a versenyt egyazon mű vonatkozásában a kizárólagos szerzői jog intézményével bizonyos időre kizárta. Különben szabad prédává vált volna minden nyilvánosságra hozott mű, az azonos műveket párhuzamosan felhasználni kívánók tönkremenetelét és a művek közönséghez juttatásának lehetetlenülését eredményezve. A szerző jogainak törvénybe iktatására a társadalmi fejlődés függvényében és különböző módokon Angliában már 1710-ben, az Amerikai Egyesült Államokban és Franciaországban a XVIII. század végén, Európa atlanti tengerparttal nem rendelkező és az óceánon túli erőforrások kiaknázásában hátrányba került országaiban csak a XIX. század folyamán került sor. A szerzői jog territorialitása a fejlődésben elöljáró országok eltérő ütemű társadalmi-gazdasági kibontakozásának a következménye.

A szerzői jogok védelmének nemzetközivé válását az államonként különböző jogfejlődés mellett az egyes népek közötti kulturális csere eltérő arányai is nehezítették. A szerzőknek kezdettől érdekében állt jogaik külföldi védelme, és pártolták külföldi szerzők jogainak belföldi oltalmát is, hiszen a külföldi művek szabad és ingyenes átvétele aláásta a hazai esélyeiket. Az egyes országok kiadóinak és az érintett államoknak az álláspontjai azonban megoszlottak. A műveket jelentős mennyiségben exportáló országok kezdettől szorgalmazták a szerzői jogok külföldi védelmét, a túlnyomóan külföldi eredetű szerzői művek felhasználására szoruló országok piaci érdekei azonban ez ellen hatottak. Ily módon az egyes államok eredetileg csak a saját területükön nyilvánosságra hozott művekre nézve alkalmazták a felfogásuknak megfelelően törvénybe iktatott szerzői jogvédelmet.

Megszilárdult a szerzői jog territorialitásának elve, amelyből következően nemzetközi egyezmény hiányában egy állam sem kötelezhető arra, hogy a területén kívül nyilvánosságra hozott művek felhasználásával szemben is feltétlenül biztosítsa a belső jogában meghatározott védelmet, és minden további nélkül elismerje a külföldiek belföldiekével azonos szerzői jogi jogképességét.

A szerzői jogvédelem eredendően territoriális jellegéből következően nem csupán a nemzetközi védelem egyezményes biztosítása maradt mindmáig időszerű kérdés, hanem a különböző nemzeti szerzői jogok korunk globális piaci igényeinek megfelelő harmonizálása is. Emellett szembe kell néznünk azzal is, hogy a territorialitás elve a XX. század közepe óta széles körben alkalmazást nyer az ugyancsak egyenlőtlenül kibontakozott szomszédos jogok védelmét illetően is, így külföldi eredetű hangfelvételek, műsorszórások, filmrögzítések, újabban adattárak/adatbázisok vonatkozásában.

B) Az egyetemesség igénye: a szerzői jog emberi jog

A második világháború után különös hangsúlyt nyert a szerzői jog emberi jogi értékelése. Az ENSZ Alapokmánya (törvénybe iktatta: 1956. évi I. törvény) több helyen is, így már a célokat kitűző 1. cikk 3. pontjában előirányozza a nemzetközi együttműködést az emberi jogok megkülönböztetés nélkül történő tiszteletben tartásának előmozdítása végett. Az ENSZ Közgyűlése ennek megfelelően 1948. december 10-én kinyilvánította az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatát, amely az emberi jogok közé sorolja a szerzői jogot is, amennyiben a 27. cikk (2) bekezdésében leszögezi, hogy „mindenkinek joga van minden általa alkotott tudományos, irodalmi és művészeti termékkel kapcsolatos erkölcsi és anyagi érdekeinek védelméhez”. A XX. század derekára a kortárs szerzői alkotások határokon átnyúló felhasználása oly mértékben nőtt, hogy a rájuk vonatkozó szerzői jogok egyetemes elismerésének követelménye már nem volt megkerülhető. Noha az ENSZ Közgyűlés határozatai nem közvetlenül kötelező jogforrások, az 1968. évi teheráni Nemzetközi Emberi Jogi Konferencia Nyilatkozata 2. pontjában egyhangúlag úgy foglalt állást, hogy az Egyetemes Nyilatkozat „[…] a világ minden népének egyetértését fejezi ki az emberiség családja minden tagjának elidegeníthetetlen és sérthetetlen jogait illetően és a nemzetközi közösség minden tagjára kötelezettséget ró.”. Ezért az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata az ENSZ Alapokmányából folyó kötelezettségek hiteles értelmezésének tekinthető, amely a védendő emberi jogokat a szerzői jogra is kiterjedően határozta meg, és ezáltal a szerzői jogok védelmét a nemzetközi jogi kötelezettség szintjére emelte.

Ennek megfelelően lépett hatályba 1976-ban az a két 1966. évi egyezségokmány, amelyekben az ENSZ az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatát szerződéses rendelkezésekké formálta. E két okmány közül az elsőnek, az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadott Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (kihirdette: 1976. évi 9. törvényerejű rendelet) részes államai a 15. cikk 1. pont c) pontjában elismerik mindenki jogát arra, hogy: „minden olyan tudományos, irodalmi vagy művészeti alkotás tekintetében, amelynek szerzője, erkölcsi és anyagi érdekei védelemben részesüljenek”. A másik egyezségokmány a polgári és politikai jogokat kodifikálta (lásd: 1976. évi 8. törvényerejű rendelet az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya kihirdetéséről). Magyarország mindkettőt még hatálybalépése évében kihirdette. Az elsőként említett egyezségokmányt, amely a szerzői jogot is védeni rendeli, az 1976. évi 9. törvényerejű rendelet tette közzé. Ennek az egyezségokmánynak ma már 164 ország a részese, az Amerikai Egyesült Államok kivételével minden szerzői jogvédelem szempontjából is jelentős állam csatlakozott hozzá.

A Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya a szerzői jogvédelem territorialitását mégsem tudta megszüntetni. Nemcsak azért, mert még nem csatlakozott hozzá földünk minden állama, hanem elsősorban amiatt, hogy nem határozza meg a védelem egységes szintjét, és csak arra kötelezi a szerződő államokat, hogy fokozatosan biztosítsák a benne elismert jogok teljes gyakorlását [Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya 2. cikk (1) bek.]. Franciaország és Belgium XX. századi elvetélt kezdeményezése után ez idő szerint alig akad állam, amely nemzetközi egyezmény vagy viszonosság megkívánása nélkül maradéktalanul biztosítaná külföldieknek a saját jogában meghatározott szerzői jogi védelmet, amint azt például Luxemburg vagy Svájc szerzői jogi törvényei teszik.

C) Egyoldalú kollíziós normák és feltételes nemzetközi védelem

Az egyes államok a szerzői és szomszédos jogi törvényeik alkalmazásának territoriális korlátjait ma már általában „egyoldalú” kapcsolószabályokkal határozzák meg, előírva, hogy milyen esetben irányadó saját jogszabályuk külföldi eredetű mű vonatkozásában, illetve hol vannak alkalmazásának határai. Az Szjt. hatályát rendező szabályok közül a 2. § szerint: „Olyan műre, amely először külföldön került nyilvánosságra, az e törvényben meghatározott védelem csak akkor terjed ki, ha a szerző magyar állampolgár, vagy ha a szerzőt nemzetközi egyezmény, illetőleg viszonosság alapján a védelem megilleti.” A Szjt. 82. § (3) bekezdése szerint ezt a rendelkezést „megfelelően alkalmazni kell a film előállítójának védelmére is”. Az utóbbi esetben az Nmjtv. 22. § (1) bekezdéséből következően jogi személy esetén állampolgárság helyett kézenfekvőnek tűnik az Szjt. hatálya alá tartozást elsősorban a nyilvántartásba vétel helye, ha pedig ilyen nincs, vagy ha több van belőle, a székhely, illetőleg ha ilyen sem adódik egyértelműen, a központi ügyvezetés helye szerint kell megállapítani. A mű nyilvánosságra kerülésének általános fogalma a nyilvánosság elé tárásának bármely módját felöleli (kiállítását, bemutatását, előadását, sugárzását, vezetékes közvetítését, internetre vitelét stb.), nem csupán többszörözött példányok útján történő megjelentetését.

Az Szjt. idézett rendelkezései csupán korlátozzák a magyar jog alkalmazását külföldiek javára. Nem írnak elő ugyanakkor a nem magyar állampolgárságú szerző vagy külföldi filmgyártó jogvédelmére vonatkozó különös anyagi szabályokat (ius gentium, „Fremdenrecht”), és nem tartalmaznak „teljes” kapcsolószabályt sem, amely meghatározná az irányadó külföldi jogot arra az esetre, amikor a magyar jog nem alkalmazandó. Az irányadó jog ilyenkor nemzetközi egyezmény hiányában az Nmjtv. 48. §-ából következne, amely szerint: „A szerzői jogok létrejöttére, tartalmára, megszűnésére és érvényesítésére annak az államnak a joga alkalmazandó, amelynek területére a védelmet igénylik.” A védelem igénylésének helye szerinti jog általános érvényű értelmezés szerint nem a jogsértővel szemben eljáró bíróság államának a joga (lex fori), hanem annak az országnak a joga, amely a területén védeni köteles a szerzőt műve engedély nélküli felhasználásával szemben (lex loci protectionis). A két jog azonban egybeeshet, és magyarországi jogsértés magyarországi perlése esetén magyar bíróságnak az Nmjtv. szerint irányadó magyar jogot kellene alkalmaznia. Az Szjt. 2. §-a és 82. § (3) bekezdése azonban kizárják a magyar jog alkalmazását akkor, ha nem magyar állampolgár szerző vagy nem magyar illetőségű filmgyártó vállalkozás külföldön megjelentetett művét, illetőleg produkcióját Magyarországon használták fel engedély nélkül, és Magyarország nemzetközi egyezmény vagy viszonosság hiányában nem köteles védelem nyújtására. Ha pedig az Európai Unió általános hatályú, közvetlenül alkalmazandó jogi aktusa vagy nemzetközi egyezmény szabályozza a kérdést, az Nmjtv. alkalmazása kizárt [Nmjtv. 2. § (1) bek.]. A Szjt. idézett, a saját alkalmazását megszorító, kivételes rendelkezéseiből viszont az is következik, hogy az Szjt. hatálya minden egyéb esetben eleve kiterjed külföldi vagy hontalan jogosultakra is, ha jogaikat Magyarországon sértették meg. Így különösen azokra a nem magyar állampolgár szerzőkre, akik Magyarországon hozták nyilvánosságra művüket, és minden nem magyar előadóművészre, rádiós és televíziós vállalkozásra, hangfelvétel-készítőre/hangfelvétel-előállítóra.

Tényleges viszonosság alapján adott szerzői jogi védelemre gyakorlatilag nem kerül sor. A nemzetközi szerzői és szomszédos jogi egyezmények viszont behálózzák Földünket. Fontos körülmény, hogy ilyen egyezményekre nem csupán a védelem territorialitásának feloldása, hanem a territoriális nemzeti jogok egyenlőtlen védelmi szintjének minimális követelményekkel való ellensúlyozása és közelítése miatt is szükség van. Emiatt rendelkeznek úgy a védelmet külföldi eredetű művekre egyébként viszonosság megkívánása nélkül előíró luxemburgi és svájci törvények is, hogy alkalmazásuk nem járhat nemzetközi szerződések sérelmével. A nemzetközi szerződések tiszteletben tartásának szabálya az Szjt. alkalmazása során olyankor is irányadó, amikor az Szjt.-ben meghatározott védelem nemzetközi szerződés nélkül is kiterjed külföldi eredetű művek felhasználására, az alkalmazandó államközi egyezmény azonban adott esetben többletjogokat biztosít a nem magyar jogosultnak, vagy éppen megszorítja a nemzeti jogok alkalmazását.

D) Első nemzetközi lépések: korai kétoldalú megállapodások

A nemzetközi szerzői jogi egyezmények rendszerének kibontakozása kétoldalú államközi szerződések megkötésével indult a XIX. században, elsősorban olyan jelentős európai államok kezdeményezésére, amelyeknek a nyelvét más országokban is használták, mint Poroszország, Franciaország és Anglia. Franciaország széles körben, így Ausztria-Magyarország vonatkozásában is alkalmazta a kereskedelmi megállapodásoknak a kölcsönös szerzői jogi védelem nyújtásához kötését. A nyomás gyakorlásának ez a módja napjainkban is kézenfekvő, kétoldalú megállapodások terén például az Amerikai Egyesült Államok gyakorlatában Kínával szemben, globális szinten a Szellemi Tulajdon Kereskedelmi Vonatkozásairól szóló Egyezménynek (TRIPs) a GATT (Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény)/Kereskedelmi Világszervezet [rövidítve: WTO (World Trade Organization)] szerződéshez kapcsolása révén. A kétoldalú szerződések keretében alakult ki a nemzetközi szerzői és szomszédos jogi védelem azóta uralkodóvá vált alapelve, a belföldiekkel való egyenlő elbánás viszonos alkalmazása, függetlenül attól, hogy a mű melyik szerződő állam területén jelent meg először. Ennek az elvnek az alkalmazása az „alaki viszonosság” alapjaira helyezte a nemzetközi szerzői jogvédelmet. Függetlenül az érdemi, anyagi eredmény esetleges eltéréseitől, mindegyik szerződő állam azonos elv szerint járt el, és a területén elkövetett jogsértésekre a szerzői jog tartalmát tekintve is (nem csupán a védelmükre biztosított eszközök igénybevételére vonatkozóan) a saját jogát alkalmazta a másik állam szerzői javára is. Ennek következtében kristályosodott ki a lex loci protectionis kapcsolóelve. Az alaki viszonosságot idővel fokozatosan ellensúlyozták az érdemi, „anyagi viszonosságot” eredményező és a védelmi szinteket harmonizáló rendelkezések: így néhány, a védelemnek a mű származási országában biztosított alacsonyabb szintjéhez igazítását engedő szabály, és a közös védelmi szintet a szerződő államoknak kötelezően előíró, a későbbi többoldalú egyezményekben egyre szaporodó számú anyagi jogi előírás.

Figyelmet érdemel, hogy a művön eredetileg keletkezett territoriális szerzői jogok külföldi elismerése, azon jogok élvezetének a biztosítása, amelyeket annak az államnak a törvénye adott, ahol a művet először hozták nyilvánosságra, tehát a „lex loci originis”, azaz a mű származási helye jogának egységes nemzetközi alkalmazása (nem csupán korrekciós figyelembevétele) gyakorlati okokból sokáig fel sem merült. Az ilyen eljárás azonos műre nézve biztosíthatott volna mindegyik szerződő államban egyenlő elbánást, azonban szükségképpen külföldi jog alkalmazását és a belföldiekkel szembeni diszkrimináció lehetőségét hozta volna magával. Csupán az irodalmi és a művészeti tulajdon tárgyában Montevideóban 1889. évi január hó 11. napján kelt nemzetközi szerződés 2. Cikke tett erre kísérletet (lásd: 1931. évi XXXI. törvény az irodalmi és a művészeti tulajdon tárgyában Montevideóban 1889. évi január hó 11. napján kelt nemzetközi szerződés becikkelyezéséről). Ez az egyetlen olyan latin-amerikai többoldalú szerzői jogi egyezmény, amelynek nem amerikai ország is részese lehetett, olyan más szerződő államok vonatkozásában, amelyek csatlakozását elfogadták. A szerződés ily módon kétoldalú megállapodások azonos elven alapuló halmazának tekinthető, amelyhez Magyarország is csatlakozott. Ennek eredményeképpen annak idején Argentína, Bolívia és Paraguay viszonylatában létesült szerzői jogi védelmi kapcsolatunk. Valamennyi részes államnak az ellentétes elveken alapuló, az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló Berni Uniós Egyezményhez (BUE) csatlakozásával a Montevideóban kötött szerződés gyakorlatilag jelentőségét veszítette. Hazánk és Bolívia viszonylatában azonban még 1993 végéig irányadó volt.

3. A hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezmények – a Berni Uniós Egyezmény

A) A Berni Unió

A BUE 1886-ban a címe szerint is az irodalmi és művészeti művek védelmét szolgáló nemzetközi unió létesítésére irányult. A szerződő országok már eredetileg leszögezték, hogy „az irodalmi és művészeti művekre vonatkozó szerzői jogok védelme végett Unióban egyesülnek” (BUE 1. Cikk) és az egyezmény időről időre felülvizsgált szövegeiben „szerződő országok” vagy „részes államok” helyett következetesen az „Unióhoz tartozó országok” megjelölés szerepel. Az utoljára 1971-ben felülvizsgált szövegnek, a Berni Uniós Egyezmény ún. Párizsi Szerződésének (az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló 1886. szeptember 9-i Berni Egyezmény Párizsban, az 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szövege) a preambuluma is úgy szól, hogy „Az Unióhoz tartozó országok, amelyeket egyképpen vezérel az a vágy, hogy az irodalmi és művészeti művekre vonatkozó szerzői jogokat a lehető leghatékonyabban és legegyöntetűbben védelmezzék”, elhatározták, hogy a korábban elfogadott egyezményt felülvizsgálják.

Miben különbözik az unió az egyezménytől? Korántsem létesít minden nemzetközi egyezmény egyben uniót is. Az egyezmények önmagukban csupán a bennük foglalt megállapodások végrehajtására kötelezik a részes államaikat. Valamely unió tagállamai, ezen túlmenően, meghatározott célkitűzéseknek a folyamatos megvalósítására társulnak, a Berni Unió esetében a szerzői jogok leghatékonyabb és legegyöntetűbb védelmének az előmozdítására, az eredetileg elfogadott egyezményes kötelezettségek rendszeres felülvizsgálatát is vállalva. A Berni Unió a tagállamok szervezett együttműködésének keretintézménye. Ennek megfelelően állandó szervei vannak, költségvetés alapján működik, költségeit a tagállamok a hozzájárulásaikkal fedezik. A Berni Unió nyitva áll újabb tagok előtt is, függetlenül attól, hogy azok a Berni Uniós Egyezmény korábbi, még számos tagállam viszonylatában hatályos szövegeihez már nem csatlakozhatnak. Különös egybekapcsoló jelentősége van a Berni Uniónak olyan államok viszonylatában, amelyek csak az egyezmény különböző szövegeinek részesei.

A Berni Uniót alapító egyezmény már 1886-ban Nemzetközi Irodát létesített, amely a svájci Szövetségi Tanács felügyelete alatt működött. A svájci kormány 1893-ban „Egyesített Nemzetközi Irodák” néven összevonta az ipari tulajdon védelmére 1883-ban alakult Párizsi Unió Irodájával. Az Uniók összevont irodáinak elnevezése az 1950-es években egészült ki a „szellemi tulajdon” gyűjtőfogalmára utaló „Bureaux internationaux réunies pour la propritété intellectuelle” (röviden: BIRPI) névre.

Az összevont irodákat felváltotta a Szellemi Tulajdon Világszervezete (francia és angol rövidítéssel: OMPI, illetőleg WIPO, amelynek székhelye Genf). A világszervezetet a BUE és az ipari tulajdon oltalmára 1883-ban létesült ún. Párizsi Uniós Egyezmény felülvizsgálatára 1967-ben összehívott stockholmi diplomáciai konferencia létesítette, amely jogi személy. Az ENSZ-szel 1974-ben kötött megállapodás folytán a WIPO az ENSZ egyik szakosított szervezetévé vált. Mára már az ENSZ úgyszólván valamennyi tagállama a részese, 2022-ben ezek száma 193.

A WIPO Nemzetközi Irodája látja el a Berni Unió alapításakor létrehozott saját Végrehajtó Bizottságának és Közgyűlésének titkársági teendőit. A Közgyűlés feladatai között elsők között szerepel a Berni Unió fenntartásával és fejlesztésével, valamint a BUE alkalmazásával összefüggésben felmerülő valamennyi kérdés tárgyalása és a felülvizsgálati konferenciák előkészítésére vonatkozó direktívák adása [BUE 22. Cikk (2) bek. a) pont i), ii) alpont].

A Berni Unió a Szellemi Tulajdon Világszervezetétől eltérően nem kormányközi szervezet, amelynek saját nemzetközi jogi személyisége lenne, így más szervezetek irányában jogokat szerezhetne és kötelezettségeket vállalhatna. Az 1928-as római felülvizsgálati konferencián a küldöttek többsége különösebb jogi indokolás nélkül még magától értetődőnek találta a Berni Unió jogi személyiségét, szemben a brit küldöttséggel, amely annak idején még a Berni Unió létjogosultságát is megkérdőjelezte, azon az alapon, hogy a szaporodó felülvizsgált szövegek eltérő tagsága következtében az eredeti unió már annyi unióra bomlott, ahány felülvizsgált szöveg sarjadt az eredeti egyezményből. A Berni Unió összefogó jelentősége azonban éppen azáltal nőtt, hogy tagjai számottevő részben már csak különböző felülvizsgált szövegekhez tartoztak, és nem az alapító egyezmény egységes szövege tartotta őket össze. Tagjai egymásközti viszonyaiban nincs jelentősége annak, hogy a Berni Unió nemzetközi jogi személynek minősül-e vagy sem.

B) Az egyezmény fejlődése

A BUE 1887. december 5-én hét európai és két tengeren túli állam között lépett hatályba: Belgium, Franciaország, Haiti, Nagy-Britannia, Németország, Olaszország, Spanyolország, Svájc és Tunézia erősítették meg aláírásukat. A BUE a Berni Unió lényegéből következően nyitott, létrehozói eleve előirányozták további államok csatlakozásának lehetőségét. 2022 elején a Berni Unió már 179 tagállamot számlált. Magyarország 1922. február 14-ei hatállyal csatlakozott hozzá (1922. évi XIII. törvény Magyarország belépéséről az irodalmi és művészeti művek védelmére alakult berni nemzetközi Unióba).

A Berni Unió alapítói már az eredeti szövegben előirányozták az egyezmény folyamatos tartalmi fejlesztését is. A BUE 27. Cikke lényegében ma is ezeknek az előírásoknak megfelelően rendeli, hogy a Berni Unió rendszerének tökéletesítése végett a tagországok az egyezményt egymást követően a Berni Unió valamelyik országában tartott konferenciákon vizsgálják felül, amikor is a módosításokhoz, a Berni Unió szervezeti és működési szabályainak (BUE 22–26. Cikk) kivételével, a leadott szavazatok egyhangúsága szükséges. A mindenkori felülvizsgálati konferenciákat a rendező tagállam kormánya a Nemzetközi Irodával együtt készítette elő. Az 1886-os eredeti szöveget 1896-ban Párizsban kiegészítették, majd lényegében húszévenként lényeges módosításokat és kiegészítéseket eredményező módon felülvizsgálták: Berlinben 1908-ban, Bernben 1914-ben kiegészítve (Magyarország ehhez a szöveghez csatlakozott); Rómában 1928-ban (1931. évi XXIV. törvény az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló római nemzetközi egyezmény becikkelyezése tárgyában); Brüsszelben 1948-ban (Magyarország nem ratifikálta a hágai Nemzetközi Bíróságnak való alávetési klauzula miatt, amit Brüsszelben fenntartás lehetősége nélkül irányoztak elő, az egyezmény értelmezésére vagy alkalmazására vonatkozó államközi viták esetére, amit a szovjet megszállás alatt akkoriban kiépülő pártállam aggályosnak tartott); továbbá Stockholmban 1967-ben. Ez utóbbi szöveg végül a benne a fejlődő országok javára előirányzott kedvezményeknek az 1971. évi párizsi diplomáciai konferencián véghezvitt módosításával „Párizsi Szerződés”-ként lépett hatályba, 1974. október 10-én (lásd: az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló 1886. szeptember 9-i Berni Egyezmény Párizsban, az 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szövegének kihirdetéséről szóló 1975. évi 4. törvényerejű rendelet).

A felülvizsgálatok során kialakult a BUE rendszere. Az érdemi szabályozást a BUE 1–21. Cikkei és a tőlük elválaszthatatlan, a fejlődő országoknak különleges elbánás igénybevételét lehetővé tevő, az utóbbi időben egyre nagyobb jelentőséggel bíró Függelék tartalmazzák. A BUE 22–38. Cikkeire általában adminisztratív szabályokként hivatkoznak, amelyeknek a már korábbi szövegeket vállalt uniós országok az új érdemi szabályok mellőzésével is részeseivé válhatnak. Az adminisztratív szabályok lényegüket tekintve kétfélék: a BUE 22–26. Cikkei a Közgyűlés, a Közgyűlés Végrehajtó Bizottsága és a Nemzetközi Iroda működését, valamint a Berni Unió költségvetését szabályozzák. A BUE 27–38. Cikkei a Berni Unió tökéletesítését, a ratifikáció és csatlakozás, valamint az egyezmény felmondásának kérdéseit, a különböző szövegek egymáshoz való viszonyát és értelmezésük előírásait, és nem utolsósorban az egyezmény hatályosulásának követelményeit szabályozzák.

Miközben a szerzői jogi tényállások újszerű alakzatainak kibontakozása és a művek nemzetközi felhasználásának nemzetközivé válása példátlanul felgyorsult, az utolsó felülvizsgálati konferencia óta a BUE 27. Cikkének megfelelő felülvizsgálatára nem került sor. A stockholmi revízió idején még csak 58 állam volt a Berni Unió tagja. Ez a szám azóta több mint két és félszeresére nőtt, elsősorban a második világháború után önállósult, új államok csatlakozásával. Az eredetileg Európa-centrikus Berni Unió globalizálódott, ami a fejlődés különböző szintjén álló országok eltérő szerzői jogi érdekeinek egyeztetését jelentősen nehezíti. Az érdemi fejlesztéshez megkívánt egyhangúság követelménye visszatartotta a Berni Uniót az egyezmény kétségtelenül szükségessé vált újabb felülvizsgálatának előkészítésétől. A nemzetközi szerzői jogi védelem egyezményes fejlődése azonban így is a Berni Unió keretében elért eredményekre épít, és bevált szabályait fejleszti tovább, ha nem is valamennyi uniós tagállam egyetértését megkívánó módon. Az 1994. évi TRIPs 9. Cikke a szerzői személyhez fűződő jogok kivételével a BUE érdemi szabályainak és Függelékének alkalmazására kötelezi a WTO minden tagját. A WIPO keretében 1996-ban Genfben aláírt, 2002. március 6-án hatályba lépett Szerzői Jogi Szerződés (WCT) a személyhez fűződő szerzői jogokat is beleértve írja ezt elő, függetlenül attól, hogy valamely részese tagja-e a Berni Uniónak vagy sem. Az Európai Közösség is aláírta, csatlakozása tagállamai megerősítő aktusaival párhuzamosan várható. A BUE tehát továbbra is a szerzői jogok nemzetközi védelmének élő és meghatározó alapintézménye marad.

C) A Berni Uniós Egyezmény különböző szerződéseinek egymáshoz való viszonya

A BUE 34. Cikke szerint az egyezmény érdemi szabályainak a hatálybalépését követően már sem berni uniós, sem a Berni Unión kívüli ország nem válhat az egyezmény valamelyik korábban felülvizsgált szövegű szerződésének részesévé. Ez a szabály lényegében a római felülvizsgálati konferencia óta irányadó a mindenkori újabb szerződés vonatkozásában. A korábbi szerződések hatályban maradnak, de szerződő államaik köre nem bővülhet, és alkalmazásukat fokozatosan kiszorítja a legújabb szöveget életbe léptető tagállamok számának növekedése.

A különböző szövegekhez tartozás folytán a Berni Unión belül is többféleképpen alakulhat a tagállamok kapcsolatainak tartalma. A BUE 32. Cikke erre nézve kettős szabályt tartalmaz. Egyrészt leszögezi, hogy a Berni Unióhoz tartozó azon országokkal fennálló kapcsolatokban, amelyek a legújabb szöveget nem léptették hatályba, továbbra is a korábban hatályos szerződéseket kell alkalmazni. Ehhez hozzá kell fűznünk: feltéve, hogy adott országok kapcsolatában van ilyen közösen elfogadott korábbi szerződés, Magyarország és a Dél-afrikai Köztársaság viszonylatában például nincs. Ilyenkor a szabály másik rendelkezésének minden uniós államra kiterjesztő alkalmazása segíthet, amely szerint az olyan ország, amely a Párizsi Szerződés révén válik a Berni Unió tagjává, ezt a szöveget alkalmazni fogja a Berni Unió mindazon állama tekintetében is, amely valamelyik korábbi szöveg alapján nyújt védelmet. Ugyanakkor tudomásul kell vennie, hogy a még korábbi szövegek alapján álló tagállamok vele szemben az általuk hatályba léptetett legutolsó szöveget fogják alkalmazni, miközben jogukban áll a korábbi szöveg szerint esetleg magasabb védelmi szintet a Párizsi Szerződés előírásaihoz igazítani.

Így például Dél-Afrika adott esetben kiterjesztheti magyar származású műveknek a Brüsszelben módosított szerződésben a sajtó körében engedett szabad felhasználását a Párizsi Szerződésben lehetővé tett sugárzási célokra is. A BUE 32. Cikkéből következő uniós integráló szabály analógia alapján joghézagot kitöltő szerephez is juthat olyan viszonylatokban, ahol nem hogy nincsen közös szerződés, de még egyik érintett ország sem csatlakozott a legújabb Párizsi Szerződéshez, amelyben az irányadó uniós szabályt kifejtették. Ez a helyzet például Dél-Afrika és Málta viszonylatában. Közös egyezményi szöveg hiányában minimális uniós követelmény, hogy mindegyik érintett állam az egyezmény utolsó rá nézve kötelező szerződését alkalmazza a másik javára. Az utóbbi évek fejlődésének tükrében azonban kimutatható, hogy a Berni Unió tagállamai gyorsuló ütemben zárkóznak fel az egyezmény utolsó Párizsi Szerződésének érdemi szabályaihoz, amivel rövidesen elérhető lesz a korábbi szerződések alkalmazásának kiküszöbölése és a nemzetközi szerzői jogvédelem alapjainak globális egységesítése.

D) Az egyezmény értelmezésére irányadó nyelvi változat

A Berni Uniós Egyezmény és a felülvizsgálatai során elfogadott szerződések eredetileg csak francia nyelven készültek. Brüsszelben már egyenértékű angol szöveget is szerkesztettek az eredeti francia okmányok mellé. A BUE 37. Cikkének megfelelően a Párizsi Szerződést egyetlen, ám kétnyelvű, angolul és franciául szövegezett példányban írták alá. A WIPO vezérigazgatója ezenfelül az érdekelt kormányok véleményének kikérése után hivatalos szövegeket állapított meg német, arab, spanyol, olasz és portugál nyelven. További hivatalos szövegeket állapíthat meg más, a Közgyűlés által megjelölhető nyelveken is. Az 1975. évi 4. törvényerejű rendelet a BUE eredeti szövegének hivatalos magyar fordítását tette közzé, ami nem minősül a Berni Unió közgyűlése által megjelölt és a WIPO Vezérigazgatója által megállapított hivatalos szövegnek. Némely helyen eltér az eredeti szövegezéstől, ami felveti az értelmezés kérdését. Ebben a vonatkozásban a BUE 37. Cikk (1) bekezdés c) pontja az irányadó, amely szerint „a különböző szövegek értelmezésére vonatkozó vita esetén a francia szöveg irányadó”.

E) Az egyezmény érdemi szabályai

a) Az egyezmény hatálya

aa) A BUE tárgyi hatálya a BUE (2) preambulumbekezdése és az 1. Cikke értelmében az irodalmi és művészeti művekre vonatkozó szerzői jogok védelmére terjed ki. Az érintett alkotásokra, a védendő jogokra, védelmük alapelveire és a védelem korlátozásának lehetőségeire vonatkozik. Ezen a körön túl nem igényelhető az egyezmény alkalmazása, a BUE nem a szerzők minden irányú védelmének előmozdítását szolgálja. Így a benne foglalt általános elvek nem irányadóak például szerzői díjak adóztatására, kiegyenlítésük devizajogi külön szabályaira vagy a szerzői jogi igények perbeli érvényesítésének feltételeire. A megfilmesítési szerződésekre vonatkozóan a BUE 14bis Cikkben foglalt, a szerződések alakszerűségét és értelmezését érintő szabályokon kívül a BUE nem tér ki a szerzői felhasználási szerződések körére sem, és nem irányadó a biztosítandó szerzői engedélyezési jogokban való akár élők közötti, akár halál esetén bekövetkező utódlására: nem zárja ki sem azok elidegeníthetetlenségét, sem átruházhatóságát.

ab) A személyi hatályt a BUE 2. Cikk (6) bekezdése, valamint a 3. és 4. Cikkek határozzák meg. Alapvető szabály, hogy a BUE által nyújtott „védelem a szerző és jogutódai javára áll fenn”. A kihirdetett magyar fordítás pontatlan, amennyiben a szerző említése mellett vagylagosan „más jogosult” megjelölést használ, utóbbi egyenértékű mellérendeltségét sugallva. Az aláírt francia és angol nyelvű példányban „au profit de l’auteur et de ses ayants droit”, illetve „for the benefit of the author and his successors in title” kifejezések szerepelnek, amelyekből az következik, hogy a szerzői jog csak az alkotó természetes személyben keletkezhet, csak ő lehet az eredeti jogosult, másvalaki szerzői jogot csak tőle szerezhet, az ő jogutódaként.

Az 1967. évi stockholmi felülvizsgálat során a Berni Uniós Egyezménybe iktatott 14bis Cikk szerint a filmalkotás szerzői jogosultjait annak az országnak a törvényhozása állapíthatja meg, amelyikre nézve a védelmet igénylik [lex loci protectionis, BUE 14bis Cikk (2) bek. a) pont]. Ez utóbbi szabály egyrészt lehetővé teszi a copyright rendszerű országokban a film gyártójának szerzővé minősítését, másrészt azonban a nemzetközi forgalomban a szerzőség megállapítását illetően jogbizonytalanság forrása lett. A filmgyártóra szálló jogok tekintetében szükségessé tette a szerzők vele kötött szerződéseit illető vélelmeknek és értelmező szabályoknak a BUE 14bis Cikkbe iktatását is. Az Európai Közösség mindezért egyik sürgős feladatának tekintette a filmszerzőség kérdésének harmonizálását és a filmgyártó számára a német jog mintájára külön szomszédos jog bevezetését [Bérlet irányelv 7. cikk (1) bek. és Védelmi idő irányelv, melyet a 2011/77/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv módosított].

A Berni Uniós Egyezmény által nyújtott védelem eredeti jogosultjaként a szerzőt meghatározó általános szabályt a BUE különös rendelkezései egészítik ki, meghatározva, hogy milyen objektív feltételek jogosítanak egy szerzőt az egyezmény szerinti védelemre. Egyrészt feltétlenül védett minden olyan szerző, aki valamely berni uniós ország állampolgára vagy ilyen országban legalább szokásos, nem szükségképpen végleges letelepedésre szánt lakóhelye van („résidence habituelle”, illetve „habitual residence”, nem „domicile”), függetlenül attól, hogy művét, amelyre nézve a védelmet igényli, megjelentette-e már vagy sem, és függetlenül attól is, hogy megjelent mű esetén azt először valamely berni uniós országban vagy máshol jelentette-e meg. Másrészt védett minden más szerző is az olyan műve vonatkozásában, amelyet először vagy első megjelenését követően 30 napon belül valamely berni uniós államban jelentetett meg, vagy azt a BUE-ben meghatározott egyéb módon kapcsolta valamely berni uniós állam területéhez.

A BUE értelmében megjelent mű alatt olyan, a szerző vagy jogutóda engedélyével bármilyen formában többszörözött művet kell érteni, amelyet oly módon bocsátottak a nyilvánosság elé, hogy biztosítva legyen a mű iránt észszerűen várható kereslet kielégítése. A többszörözés jogáról rendelkező BUE 9. Cikket figyelembe véve a könyv és zenemű kiadása, sajtóban való közzététele mellett megjelenésnek számít a mű hang- vagy videofelvételének kellő számban többszörözött példányok útján való terjesztése is.

Nem minősül uniós megjelentetésnek például valamely film filmszínházi bemutatása és többszörözött példányainak kizárólag e végből való rendelkezésre bocsátása. Nem megjelenés valamely audiovizuális mű televíziós sugárzása vagy hangjáték rádiósugárzása, színpadi mű vagy bármely írásmű nyilvános előadása. A BUE értelmében nem megjelenés valamely mű internet útján való nyilvánossághoz közvetítése sem. A megjelenéstől eltérő nyilvánosságra hozatal csak két esetkörben vonja maga után az olyan szerző egyezményes védelmét, aki nem a Berni Unió államának a polgára vagy szokásos lakója.

Valamely film szerzői mindenképpen védelemre tarthatnak igényt, ha a film gyártójának székhelye vagy szokásos lakóhelye berni uniós ország területén van, függetlenül attól, hogy a filmet ténylegesen hol forgatták vagy gyártották.

Az olyan építészeti és képzőművészeti művek szerzői is mindenképpen védettek, amelyek elválaszthatatlanul kapcsolódnak valamely berni uniós országban fekvő ingatlanhoz (azon épültek, azon emelt építmény alkotórészei, ott felállított szobrok, emlékművek stb.).

ac) Az egyezmény területi hatálya a BUE 5. Cikkéből következik, a mű származási országának megkülönböztetése révén. Az egyezmény által biztosított védelem az arra jogosult szerzőket az érintett mű származási országának kivételével illeti meg a Berni Unió összes többi országában. Ez a védelem a mű származási országán kívül

– a belföldiekkel való egyenlő elbánás kötelezettségét, és

– azoknak a jogoknak az elismerését jelenti, amelyeket az egyezmény külön, egyezményes anyagi jog formájában megad.

A mű származási országának kell tekinteni a Berni Uniónak azt az országát, ahol a mű először vagy valamely Berni Unión kívüli országban történt megjelenéssel egyidejűleg (30 napon belül) jelent meg. Ha a mű a Berni Unió több országában jelent meg egyidejűleg, akkor uniós származási országának azt kell tekinteni, amelyikben a legrövidebb tartamú védelmet biztosítják. A meg nem jelent vagy először a Berni Unión kívül megjelent mű származási országa a szerző állampolgárságától, illetőleg szokásos lakóhelyétől függ, és akkor vehető figyelembe, ha e feltételek valamelyike uniós országhoz kapcsolja a szerzőt.

A meg nem jelent művek közül azonban

– a filmek származási országának a gyártójuk székhelye vagy szokásos lakóhelye szerinti ország minősül, és akkor vehető figyelembe, ha ez a Berni Unió egyik országa;

– az építészeti és képzőművészeti művek származási országa az az ország, amelynek területén emelték, illetőleg amelynek területén fekvő ingatlannak alkotórészei, és akkor vehető figyelembe, ha ez a Berni Unió egyik országa.

A fentieknek megfelelően előfordulhat, hogy magyar állampolgár művének más uniós tagállam lesz a származási országa, és így magyarországi jogtalan felhasználása miatt itthon sem közvetlenül az Szjt., hanem a BUE alapján igényelhet védelmet. A mű származási országára viszont a BUE hatálya nem terjed ki, a védelemre ott csak a belföldi törvények irányadóak. Mindez az említett esetekben a BUE, illetőleg a nemzeti törvény alapján igényelhető védelmek eltérő szintjeinek érvényesülését eredményezheti, ami a Berni Unió országai belső törvényhozásának a BUE előírásaival való összhangba hozatalára ösztönöz.

Egy esetben élvezhet a mű saját származási országában történt jogsértés esetén is az egyezményen alapuló védelmet: ha szerzője nem állampolgára annak az országnak, amely a BUE egyéb kapcsolóelve alapján a mű származási országának minősül, és amelynek törvénye alapján ezért esetleg nem illetné védelem. A BUE 5. Cikk (3) bekezdése ilyen esetre kötelezően előírja a belföldiekkel való egyenlő elbírálást, de ekkor sem terjeszti ki a származási országra a BUE anyagi jogi szabályaiban külön megadott védelem hatályát.

ad) A visszaható hatály és a szerzett jogok tiszteletben tartásának kérdései abból erednek, hogy valamely, szerzői művek nemzetközi védelmére kötött egyezmény hatálybaléptével az egyes szerződő államokból származó és a többi szerződő államban addig kölcsönösen szabadon felhasználható művek egyik napról a másikra védelem alá esnek, és ezt követően már szerzőjük hozzájárulása kell a felhasználásukhoz. Hasonló helyzet áll elő az egyezményhez való új csatlakozások esetén és az egyezményben előirányzott védelmi idő meghosszabbításakor is olyan művek vonatkozásában, amelyek védelmi ideje közben már lejárt. Ilyen esetekben különbséget kell tennünk a művek státuszában bekövetkező változás és a korábbi szabad felhasználás eredményeként jogszerűen előállott helyzetek rendezése, a szerzett jogok tiszteletben tartása között. A még vagy már nem védett művek védelem alá helyezése valójában nem visszaható hatályú, hanem ellenkezőleg, a jövőre irányuló intézkedés. A mű újbóli védetté nyilvánításából nem következik magától értetődően a korábban megszűnt védelme tartamához kötött felhasználási szerződések újraéledése sem, hiszen közben már mások is jogszerűen befektethettek a mű nyilvános felhasználásába. A szabad művek nem visszamenően, hanem újonnan vagy újból válnak védetté egy adott időponttól kezdve, ami jogpolitikai döntés kérdése. A megoldandó jogi probléma a mű korábban jogszerűen folyamatba tett és védetté válásakor még le nem zárult felhasználásainak rendezése úgy, hogy egyrészt a korábbi felhasználó befektetéseihez és egyéb jogos elvárásaihoz, másrészt az újonnan bevezetett szerzői jogi védelemhez fűződő érdekek méltányos kiegyenlítést nyerjenek.

Az idevágó BUE 18. Cikk szerint az egyezményt alkalmazni kell minden olyan hatálybaléptét megelőzően létrejött műre nézve is, amely a származási országában és a védelmet nyújtó országban irányadó védelmi idők egybevetéséből adódó védelmi időtartam (ha a védelmi idők eltérőek, a rövidebb) lejárta folytán még nem használható fel szabadon. A korábban nemzetközileg nem védett mű felhasználásával már jogszerűen kialakult helyzetek figyelembevételére a szerződő államok egymás közti megállapodásokban vagy akár saját törvényhozásuk útján is átmeneti szabályokat alkothatnak. Utóbbiakra annak idején sor került több országban is, például Németországban, ahol olyan messze mentek, hogy a BUE hatálybalépte előtt bemutatott külföldi színművek további szabad előadásait is lehetővé tették. Félreértések elkerülése végett azonban már az 1908. évi Berlini Revíziós Konferenciáról készült jelentés is leszögezte: „[…].az ország átmeneti helyzetet szabályozhat, de nem állíthatja, hogy a területén korábban nem védett műveket a szabad felhasználás körébe esettnek tekinti.”

Fontos ebben az összefüggésben, hogy valamely mű védelemből való kizárását egyedül a védelmi időnek a BUE szabályozása szerinti lejárta eredményezheti. Az a körülmény, hogy a mű valamely alakiság mellőzése miatt vált szabaddá, a BUE alkalmazását nem zárhatja ki. Az Amerikai Egyesült Államok az 1989. március 1-jével hatályosult berni uniós tagságával kapcsolatban törvénybe iktatta, hogy a jövőben sem fog védeni a BUE alapján olyan műveket, amelyek az említett időpontban az Egyesült Államokban bármely okból nem voltak védve. Ezt az álláspontot a Kongresszusnak 1994-ben felül kellett vizsgálnia, amikor az Egyesült Államok által támogatott WTO/TRIPs is a BUE érdemi szabályainak figyelembevételét kívánta meg. Az amerikai szerzői jogi törvény ekkor módosított 104Ab. szakasza értelmében a WTO és a Berni Unió tagállamaiból („eligible source country”) származó és alakszerűségek elmulasztása miatt szabaddá vált művek védelme 1996. január 1-jével helyreállt, azzal a feltétellel azonban, hogy az olyan felhasználót, aki a mű szabad felhasználásának a lehetőségére épített („reliance party”), a mű újabb felhasználásától csak a szerzői jogosult ez irányú igényének megfelelő közlése alapján lehet eltiltani.

b) Az egyezmény alapelvei

ba) Az alkalmazandó nemzeti jog abban a körben, amit a BUE anyagi jogi szabályai közvetlenül nem rendeznek, annak az uniós országnak a joga, amelynek területén a szerző jogát megsértették. A BUE 5. Cikke szerint az egyezményben foglalt kikötéseken kívül „a védelem terjedelme, valamint a szerző jogainak védelmére biztosított eszközök igénybevétele tekintetében kizárólag annak az országnak a törvényei irányadóak, ahol a védelmet igénylik”. A kapcsolószabály tehát a „lex loci protectionis” elve, ami, mint láttuk, történeti kialakulásának és tényleges alkalmazásának tükrében nem szükségképpen az eljáró fórum országának jogát jelenti, noha azzal az esetek többségében egybeesik. A mű származási országának joga mint olyan, a BUE értelmében csak a lex loci protectionis alkalmazásának az anyagi viszonosság elérése érdekében történő korlátozása szempontjából jön számításba, mindössze három esetben:

– a védelmi idők összehasonlításakor, avégett, hogy a lex loci protectionis által biztosított védelmi idő ne haladja meg a mű származási országában meghatározott tartamot [BUE 7. Cikk (8) bek.];

– a származási országukban kizárólag ipari mintaként („dessins et modčles industriels”, „industrial designs and models”) védett művek vonatkozásában a Berni Unió másik országában is csak ipari mintaoltalmat lehet igényelni, ha ott ilyen jellegű védelem is létezik [BUE 2. Cikk (7) bek.; a kihirdetett magyar fordításban használt „rajzok és minták” kifejezés félrevezető];

– a követő jogot („droit de suite”) a Berni Unió országaiban csak akkor és annyiban kell biztosítani, ha és amennyiben a szerző hazai törvénye is teret enged ilyen védelemnek [BUE 14bis Cikk (2) bek.].

bb) A belföldiekkel való egyenlő elbánás elve a BUE 5. Cikk (1) bekezdésében úgy került meghatározásra, hogy: „Az ezen Egyezmény által védett műveik tekintetében a szerzők – a mű származási országa kivételével – az Unió valamennyi országában azokat a jogokat élvezik, amelyeket a vonatkozó törvények a belföldieknek most vagy a jövőben biztosítanak […].” Ebből egyrészt az következik, hogy a védelem tartalmára és érvényesítése eszközeire nézve irányadó jog csak a kijelölt jog anyagi jogi szabályaira vonatkozik, kizárva a nemzetközi kollíziós szabályok figyelembevételét, és ezzel a tovább- vagy visszautalás, a „renvoi” lehetőségét. Másrészt az is, hogy uniós védelemre jogosult szerzőnek a szerzői jog eredendő territorialitásának megfelelően tagállamonként külön-külön jogai vannak.

bc) A védelem alaki feltételekhez kötésének tilalma a BUE 5. Cikk (2) bekezdésének első mondatából következik, amely szerint az egyezményben biztosított „jogok élvezete és gyakorlása nincs kötve semmiféle alakszerűséghez […]”. A BUE már az 1908. évi Berlini Konferencia óta tiltja a védelem bármiféle formalitásához kötését.

Ennek megfelelően törölte Angliában már az 1911-es szerzői jogi törvény a művek szerzői jogi védelmük feltételeként történő jegyzékbe vételének követelményét. Az Amerikai Egyesült Államokban a Berni Unióhoz való csatlakozás előkészítése során csak az 1976. évi copyright-reform szüntette meg azt az előírást, hogy jogvesztés terhe mellett lehessen felszólítani akár külföldi szerzőt is műve kiadott példányainak letétbe helyezésére és regisztrálására. Még fenntartották azonban, ha a mulasztás orvoslását megkönnyítő módon is, a világszerte ismert „copyright” jelzés (©, az első megjelenés éve és a mindenkori kiadás idején jogosult személy neve) minden példányon jogvesztés terhe mellett való feltüntetésének szabályát. Az Egyesült Államok Berni Unióhoz csatlakozását követően már nem kell a védelem fenntartásához ezt a jelzést a kiadott könyvekbe nyomtatni; feltüntetése azonban továbbra is előnnyel jár, mert kizárja az alperesnek a törvényben meghatározott összegű, magánjogi büntetés jellegű kártérítés mellőzésére irányuló, jóhiszeműségre alapított védekezését [az 1988-ban módosított szerzői jogi törvény 401(d) és 402(d) szakaszai]. Ez már nem ütközik a BUE tiltó szabályába, mivel az nem vonatkozik a jogok perbeli érvényesítésével kapcsolatos formalitásokra. Nem irányul továbbá szerződéskötési alakszerűségek megkívánásának tiltására sem, hiszen a szerződések joga is kívül esik a BUE tárgyi hatályán.

bd) A védelem függetlenségének elve szintén a BUE 5. Cikk (2) bekezdésének első mondatából következik, amely szerint a jogok élvezete és gyakorlása „[…] független attól, hogy a mű a származásának országában védelem alatt áll-e”. Ez alól az elv alól, mint arra már rámutattunk, kivételt jelent, ha a mű a származási országában a védelmi idő lejárta miatt nem áll már védelemben, vagy ha ott ipari minták nem részesülnek szerzői jogi oltalomban. A követő jog esetén megkívánt viszonosság már nem az érintett mű védelmére, hanem az azon fennálló sajátos jog kölcsönös elismerésére vonatkozik.

be) A védelmi minimum elvéből következően a BUE részes államainak legalább az abban foglalt anyagi szabályokból következő védelmet kell kötelezően biztosítaniuk, ám lehetőségük van arra, hogy annál szélesebb körű szerzői jogi védelmet nyújtsanak. A BUE 19. Cikke szerint a BUE rendelkezései „nem képezik akadályát annak, hogy igényelni lehessen az Unióhoz tartozó valamelyik ország által törvénybe iktatott kedvezőbb rendelkezés alkalmazását”. A BUE 20. Cikke értelmében a Berni Unió tagállamai egymás között külön megállapodásokat létesíthetnek, amennyiben ezek a szerzők javára szélesebb körű jogokat nyújtanak, mint a Berni Unió, vagy amelyek a BUE szabályaival nem ellentétes egyéb kikötéseket tartalmaznak. A védelem tartamát illetően a BUE 7. Cikk (6) bekezdése különös szabályban is kimondja, hogy: „Az Unióhoz tartozó országok jogosultak az előző bekezdésekben meghatározottnál hosszabb védelmi időt biztosítani.” Ez a BUE 7. Cikk (8) bekezdése értelmében vonatkozik arra a lehetőségre is, hogy belső törvényhozás kizárja a mű származási országában esetleg rövidebb védelmi idő figyelembevételét, ami egyébként a BUE védelmi idők összehasonlítását előíró szabályából következne.

c) Irodalmi és művészeti művek

A BUE 2. Cikke és 2bis Cikke határozzák meg az egyezmény által védett szerzői jogok tárgykörét és annak képlékeny határterületeit. Nem tartalmazzák a mű általános fogalmának tüzetes definícióját, de lényeges szempontok kiemelésével kellő alapot nyújtottak annak a digitális korszakunk igényeinek is megfelelő, elsősorban az elméletben és az Európai Unió jogalkotásában végbement kikristályosodásához. A BUE 2. Cikk (1) bekezdésének bevezető sorai szerint: „Az »irodalmi és művészeti művek« kifejezés felöleli az irodalom, a tudomány és a művészet minden alkotását [productions], tekintet nélkül kifejezésének módjára és formájára […]. (Lásd: „quel qu’en soit le mode ou la forme d’expression”, illetve „whatever may be the mode or form of its expression”.) A kihirdetett magyar fordítás „tekintet nélkül a mű létrehozatalának módjára vagy alakjára” fordulatot használ, kihagyva a mű szerzői jogi védelem szempontjából kulcsfontosságú elemét, az alkotás kifejezését, amit később a WCT a védelem tárgyaként emelt ki. A magyar fordításban ehelyett egyszerűen a létrehozatal szó szerepel, ami lényegében csak az alkotás szinonimája. A szellemi alkotások megjelölést („créations intellectuelles”, „intellectual creations”) a BUE szövegében csak a 2. Cikk (5) bekezdésben, a gyűjtemények vonatkozásában találjuk, ezek anyagának kiválasztására vagy elrendezésére tekintettel. Az alkotás fogalma egyrészt értelemszerűen szellemi tevékenységre utal, másrészt eo ipso elhatárol a merő ötletektől, megoldásoktól, módszerektől. Az „alkotás” és az „alkotás kifejezése” párba állítása pedig a tartalom felépítésének és közölhetőségének elválaszthatatlanul egységes követelményére utal: valamely megalkotott, ebből következően eredeti gondolatszövedék csak akkor élvezhet szerzői jogvédelmet, ha azonosítható módon kifejezték (ami nem feltétlenül kíván anyagi formában való rögzítést).

A BUE szövegezése egyúttal azt a leegyszerűsítő tévtant is eloszlatja, hogy a szerzői jog a formát védi, ellentétben a szabadalommal, amely a találmány tartalmát oltalmazza. A mű kifejezése nem azonos a kifejezés módjával vagy formájával, ami többféle is lehet. A mód inkább a kifejezés technikai jellegére utal, például arra, hogy nyomtatásban vagy hangszalagon történik-e, építészeti tervrajzon vagy annak kivitelezésével, közvetlenül ember által észlelhetően vagy csak gép által olvashatóan, analóg vagy digitális módon; a forma inkább a közlés jelrendszerére vonatkozik. Egy regénynek vagy számítógépi programnak a kifejezése – és ezáltal maga a mű – azonos marad, ha többféle, beszélt vagy digitálisan kódolt nyelven, tehát eltérő formákban nyilvánul is meg. Ennek megfelelően valamely alkotás eredeti kifejezése akkor is a BUE védelmét élvezi, ha először fordításban jelent meg a Berni Unió valamelyik országában. A fordítás csak a mű kifejezésének ad új formát, de nem változtatja meg a művet, azt kell kifejeznie, attól nem választható el, nincs önálló tartalma. Ebben különbözik a mű átdolgozásától, ami már a mű kifejezését is érinti, az eredeti tartalmat másféleképpen fejezi ki, nem csak kifejezésének módját vagy formáját változtatva meg; ily módon elkülönül az átdolgozott, de tartalmában felismerhető műtől, maga is sajátos entitásként használható fel. Ebből erednek a fordításhoz és az átdolgozáshoz fűződő eltérő joghatások. Meggyőző a különbség például egy regény fordítása és megfilmesítése között, noha mindkettő származékos alkotás. A fordítás és az átdolgozás eltérő kategóriák.

Ugyanakkor a mű egyaránt védelemben részesül mind a kifejezése formájának, mind magának a kifejezésének a megváltoztatásával (akár fordításával, akár adaptációjával) szemben. Az eredeti kifejezés felhasználásával készült származékos művek pedig, a fordítások, adaptálások [BUE 2 Cikk (3) bek.] vagy gyűjtemények [BUE 2. Cikk (5) bek.] a felhasznált műveken fennálló jogok sérelme nélkül (vagyis szerzői jogosultjuk hozzájárulásától függően) egyaránt az eredeti műveknek kijáró védelemben részesülnek, a természetükből folyó korlátokkal (a fordítás például nem fordítható, a mű valamely fordításának felhasználásával készült újabb fordítása is a mű kifejezésének ad új formát, a megközelítéséhez használt eredeti fordításnak nyoma sem marad). A BUE pragmatikus megközelítése absztrakció nélkül is szinte kínálja már a mű fogalmának általános definícióját. Azonosíthatóan kifejezett eredeti gondolatszövedékről van szó.

Hosszas kifejtés helyett a BUE 2. Cikk (1) bekezdése igen részletes példálózó felsorolással érzékelteti, mi minősül irodalmi és művészeti műnek. A felsorolt műfajok mindenképpen védendők, körük felülvizsgálati konferenciáról konferenciára egyre újabb műfajtákkal bővült. Ám a BUE védelme alá esnek a bevezetőben foglalt általános megközelítés alá eső egyéb, legújabb műkategóriák is, mint például a számítógépi programok, melyeket vita elkerülése végett az Európai Közösség az egyértelműen a berni uniós védelem alá sorolt írásműként rendelt védeni (a BUE a szerzői jogvédelem iparvédelmi eredetét tükrözve mindmáig tipikus műhordozókkal keveri a műfajtákat, így például az alkotás „lehet könyv, szövegkönyv vagy más írásmű”). A felsorolás olyan műkategóriákat is tartalmaz, amelyek eredetisége szükségképpen csak szűk határok között mozoghat, mint például a térkép vagy topográfiai vázlat. A BUE 2. Cikk (8) bekezdése viszont jellegükre tekintettel kifejezetten kizárja a védelemből a műnek nem minősülő, „egyszerű sajtóközlemény jellegű” napi híreket vagy különböző tényeket (a kihirdetett magyar fordítás a tényeket nem említi).

A BUE felhatalmazza a Berni Unió államait, hogy

– általában vagy egyes kategóriák esetében a mű rögzítésétől tegyék függővé annak védelmét [BUE 2. Cikk (2) bek.], ami az angol-amerikai copyright-rendszerben mindmáig általános követelmény maradt;

– meghatározzák, milyen védelemben részesüljenek a törvényhozási, igazgatási (a hivatalos magyar fordítás a „d’ordre administratif” kifejezést szorosabb értelmének megfelelően és nyilván szövegkörnyezetét tekintve „államigazgatási jelleggel” szóhasználattal szűkíti), továbbá az igazságszolgáltatási jellegű hivatalos iratok és ezek fordításai [BUE 2. Cikk (4) bek.];

– szabályozzák az alkalmazott művészet termékeire és az ipari mintákra vonatkozó törvények alkalmazási körét [BUE 2. Cikk (7) bek. első mondat];

– kizárják vagy korlátozzák a politikai vagy a bírósági tárgyalásokon elhangzott beszédek védelmét, fenntartva szerzőik jogát azok gyűjteményes kiadására (BUE 2bis Cikk).

d) Szerzői jogok

A BUE anyagi jogi szabályai meghatározzák azokat a szerzői jogokat, amelyeket a mű származási országán kívül a szerzői jogosult részére valamennyi más berni uniós országban biztosítani kell. Ezeket a jogokat a BUE nem egyszerűen kizárólagos felhasználói, hanem engedélyezési jogok formájában írja elő. A Berni Egyezmény alapján védett művek szerzőit megilleti az a kizárólagos jog, hogy műveiknek a BUE különböző cikkeiben meghatározott módon történő felhasználását engedélyezzék. A szerző jogainak ez az eredeti koncepciója lényegében a jogok személyhez fűződő jellegét fejezi ki: gyakorlásuk nem kívánja meg a jog felhasználóra történő átruházását, ami olyankor szükségszerű, ha a szerzői jog lényegét tekintve a mű felhasználására, nem pedig mások által történő felhasználásának engedélyezésére irányul. Amikor a szerző művének más által történő felhasználását kívánja engedélyezni, akkor a nála maradó jog alapján ad a mű felhasználásra irányuló jogot (a felhasználónak), és nem az engedélyezés jogát kívánja átruházni, hogy aztán a mű felhasználása helyett a felhasználó jogosítson arra másokat. Ugyanakkor a BUE nem zárja ki a szerzői jogok átruházását sem, hiszen az általa nyújtott védelem a már említett 2. Cikk (6) bekezdése szerint a szerző jogutódait is megilleti, és a BUE nem korlátozza a jogutódlást halál esetére. Az engedélyezés kizárólagos jogából egyébként az engedély nélküli felhasználások eltiltásának joga éppúgy következik, mint a felhasználásra irányuló kizárólagos jogból.

A BUE az alábbi kizárólagos szerzői jogokat írja elő:

da) Csak a fordításhoz való jog kapcsán fogalmaz a BUE úgy, hogy a szerzőket a műveiken fennálló jogaik egész tartama alatt megilleti műveik fordításának vagy fordításuk engedélyezésének kizárólagos joga (BUE 8. Cikk). A fordításhoz való jog az egyetlen, amelynek lényegét már a BUE eredeti, 1886. évi szövegében is kifejtették, és azt annak idején még az idézett kettős fedelű módon tették. Az eredeti meghatározáson nem változtattak később sem. Mivel a fordítás az azonosságát megőrző mű kifejezésének csak a formaváltása, a fordítás hűségéhez a szerzőnek különös érdeke fűződik. A többi jog meghatározásától eltérően a védelmi idő tartamára való kifejezett utalás oka abban rejlik, hogy a fordításokkal szembeni védelem időtartama a mű egyéb felhasználásaira irányadó védelmi időhöz képest az 1908-as Berlini Felülvizsgálati Konferenciáig rövidebb volt, illetőleg az 1896-os kiegészítés értelmében attól függött, hogy a művet az adott nyelven a megjelenését követő tíz éven belül kiadták-e. Ezt a megszorító szabályozást az abban érdekelt államok továbbra is fenntarthatták, az erre irányuló korábbi fenntartásokat a BUE 30. Cikke értelmében az újabb egyezmény részesévé váláskor is bejelenthető; sőt, ilyen fenntartással a Berni Unióhoz újonnan csatlakozó országok is élhetnek. Ugyanakkor a korábban bejelentett fenntartásról le is lehet mondani. Ma már jogilag csupán a korábbi Jugoszlávia utódállamai, Szerbia, Montenegró, Bosznia-Hercegovina, Horvátország, Macedónia és Szlovénia élhetnének a hatályban maradt fenntartással.

db) Az adaptálás engedélyezéséhez való jogot a BUE 12. Cikke írja elő. A szerzők „kizárólagos joga, hogy engedélyezzék műveik adaptálását, átiratát és egyéb átdolgozását”.

dc) A megfilmesítésre vonatkozó jogról a BUE 14. Cikk (1) és (2) bekezdései külön rendelkeznek. A hivatkozott rendelkezések szerint a szerzők kizárólagos joga, hogy engedélyezzék műveik filmszerű adaptálását és többszörözését, valamint az ily módon adaptált vagy többszörözött művek forgalomba hozatalát, továbbá az ily módon adaptált vagy többszörözött művek nyilvános előadását és vezeték útján történő nyilvánossághoz közvetítését (a kihirdetett magyar fordítás félreérthetően általában a művek adaptálásáról és „filmreprodukció” készítéséről szól). A megfilmesített művek bármilyen további adaptációja a film szerzőinek engedélye mellett az eredeti művek szerzői jogosultjainak engedélyére is szorul.

dd) A többszörözés engedélyezésére irányuló jogot a BUE 9. Cikk (1) bekezdése írja elő. A szerzőket „megilleti az a kizárólagos jog, hogy műveikről bármely módon és formában csak az ő engedélyükkel készüljön többszörösítés”. Félreértések elkerülése végett a BUE 9. Cikk (3) bekezdése ehhez hozzáteszi, hogy „minden hang- és képi rögzítést többszörösítésnek kell tekinteni”. A „bármely módon és formában” történő többszörözés körébe belefér a számítógépeken, illetve az interneten nem dologi formában és ideiglenesen történő többszörözés is. Nem feltétel a vizuális megismerés lehetősége.

de) Az előadás engedélyezésére irányuló jogot színművek, zenés színművek és zeneművek vonatkozásában a BUE 11. Cikk, irodalmi művek tekintetében a 11ter Cikk irányozza elő. Előadás alatt a mű jelenlévők számára történő megjelenítését kell érteni. A szerzők kizárólagos joga, hogy engedélyt adjanak az említett műfajú műveik nyilvános előadására, bármely módon és eljárással (például előadóművész útján, hangfelvételről, rádió- vagy tv-készülékről, számítógéppel, internetről) történjék is az. Színművek és zeneművek vonatkozásában a BUE külön említi a bemutatás engedélyezésének jogát is, ami a nyilvánosságra hozatal sajátos szerzői személyhez fűződő jogának a tiszteletben tartására kötelez. A szerző engedélyezési joga kiterjed a művek fordításának előadására is.

df) A nyilvánossághoz közvetítés engedélyezésének jogát a BUE 11. Cikke és 11ter Cikke az ott szabályozott bemutatók és előadások bármilyen eszközzel (rádiósugárzás, kábeles átvitel) történő távolba közvetítésére vonatkozóan írják elő. Általános nyilvánossághoz közvetítésre vonatkozó jogot a BUE nem ismer. Az előadás közvetítésének fogalma („transmission publique”; angolul már „communication to the public”) egyidejűséget sugall; tág értelmezéssel alkalmazható az előadás egyidejű internetre vitelével történő nyilvános hozzáférhetővé tételére is, ezt a WCT meghatározása egyértelműen magában foglalja. Megjegyzendő, hogy az Amerikai Egyesült Államok joga csak előadáshoz való jogot kodifikált, a nyilvános közvetítés fogalma ennek kiterjesztett értelmezésével adódik.

dg) A mű sugárzásának engedélyezési joga a BUE 11bis Cikk (1) bekezdés 1. pontja szerint kiterjed minden egyéb vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítésre is („communication publique”, „communication to the public”). A BUE minimális követelményként még nem kötötte engedélyhez a mű eleve vezeték útján történő nyilvánossághoz közvetítését.

dh) A sugárzott mű egyidejű vezetékes vagy vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítése engedélyezésének jogát a BUE 11bis Cikk (1) bekezdés 2. pontja írja elő olyan esetekre, amikor a nyilvánossághoz közvetítést az eredetihez képest más szervezet végzi. Az átvitel ilyen esetben akkor is a szerző engedélyéhez kötött, ha az eredeti sugárzás vételi körzetébe esik, vagy a sugárzó kötelező műsorszolgáltatási területén történik. Nem kell szerzői jogosítás sem vezetékes, sem vezeték nélküli átvitelhez, ha maga az eredeti sugárzó szervezet végzi azt. A BUE 11bis Cikk (1) bekezdés 3. pontja a sugárzott mű hangszóró vagy más hasonló eszköz útján történő nyilvánossághoz közvetítését külön is engedélyhez köti. A mű sugárzására vagy a sugárzott mű nyilvánossághoz közvetítésére adott engedély külön kikötés hiányában nem terjed ki a sugárzott műnek a rádió vagy televízió által hang- vagy képrögzítő útján eszközölt felvételére [BUE 11bis Cikk (3) bek. első mondat].

di) A követő jogot („droit de suite”) az 1948. évi Brüsszeli Konferencia iktatta a Berni Egyezménybe. Akkoriban már több ország nemzeti törvényhozása ismerte, különböző formákban (Franciaország 1920, Belgium 1921, Csehszlovákia 1926, Lengyelország 1935, Olaszország 1941, sőt, a Berni Unióhoz akkor még nem csatlakozott Uruguay is 1937 óta). A BUE 14bis Cikk (1) bekezdése szerint: „A szerző – vagy halála után a nemzeti törvényhozás útján erre feljogosított személyek vagy intézmények – eredeti művészeti alkotások és írók, valamint zeneszerzők eredeti kéziratait illetően a szerző által eszközölt első átruházást követően elidegeníthetetlen jogot élveznek minden olyan adásvételben való részesedésre, amelynek a mű a tárgya.” A Berni Unió tagállamai ebben az egy esetben mondták ki vagyoni szerzői jogosítvány elidegeníthetetlenségét, ráadásul vagyontárgy tulajdonjogának feltétlen gyakorlását korlátozva. Lényegében a már más tulajdonába került eredeti műpéldány értékesítésében való részesedésről van e helyütt szó.

Az elsősorban a képzőművészek szerzői érdekeit szolgáló szabály jogdogmatikailag idegen testként került a szerzői jog rendszerébe, ahol alapvető elv, hogy a szellemi alkotás védelme független a mű anyagi hordozójának jogi sorsától, így sem valamely képzőművészeti alkotás eredeti példányának, sem pedig valamely egyéb mű kéziratának elidegenítése nem jár a szerzői jogok átruházásával, ahogyan a szerzői jogok gyakorlása sem érinti a mű anyagi hordozóján fennálló tulajdonjogot. A követő jog bevezetése korában a képzőművészek alkotómunkájuk gyümölcséhez még szinte kizárólag műveik eredeti példányainak eladásával juthattak, a művet híven tükröző reprografikus vagy videoszalagon való többszörözésére még nem nyílt módjuk. A képzőművészeti alkotások értéke pedig kiemelkedő művészek esetében rendszerint az eredeti példány eladását követően, az új tulajdonosok javára szökik magasba, egyre gyümölcsözőbbnek tűnő befektetést kínálva. Ez a képzőművész és jogutódai igényét az alkotás eredeti példányának egymást követő értékesítéseiben való részesedésre mindmáig csak erősíti.

A BUE szövegezésének bonyolultságán is látszik alkotóinak az igyekezete, hogy a műtárgyak további értékesítésében méltányosságból biztosított szerzői részesedést a bennük kifejezett szellemi mű értékesítésével hozzák kapcsolatba. A hivatalos magyar fordítás ennek betudhatóan nem is adja vissza híven a BUE szabályának lényegét: csupán „írók és zeneszerzők eredeti műalkotását és eredeti kéziratait” említi, éppen az elsősorban érintett képzőművészeket rekesztve ki a szövegből. Nem a lényeget fejezi ki a fordítás akkor sem, amikor szövegezése szerint a jog arra irányul, hogy a szerzők „részt vegyenek a mű eladására vonatkozó műveletekben”.

A követő jog bevezetését sok állam ellenezte. A kompromisszum keresése ellentmondásos és többféleképp értelmezhető szabályozást eredményezett. A jog elismerésére irányuló kötelezettség enyhítésére beiktatott BUE 14bis Cikk (2) bekezdése szerint: „[az] előirányzott védelemre az Unió bármely országában csak akkor lehet igényt tartani, ha a szerző nemzeti törvényhozása is teret enged annak, és csak annyiban, amennyiben ezt annak az országnak a törvényhozása, ahol ezt a védelmet igénylik, lehetővé teszi […]”, és ez esetben is „[…] csak annyiban („dans la mesure”, „to the extent”), amennyiben annak az országnak a törvényhozása, ahol a védelmet igénylik, ezt lehetővé teszi”. Noha a BUE 14ter Cikk (1) bekezdés kötelező módon határozza meg a követő jogot, a 14ter Cikk (2) bekezdése azt egyrészt viszonossághoz köti, másrészt attól is függővé teszi, hogy a védelmet nyújtó ország azt milyen mértékben engedi. A kompromisszumos kísérletből már a felülvizsgálati konferencián olyan következtetés kristályosodott ki, hogy a követő jog bevezetése nem kötelező.

A szöveg következetes értelmezéséből azonban egyrészt az következne, hogy a követő jogot a Berni Egyezmény a brüsszeli szerződés óta előírja ugyan, de nem kívánja annak érvényesítését olyan berni uniós államok viszonylatában, amelyek a követő jogot nem biztosították, mert még valamelyik korábbi szöveg részesei maradtak, amely ezt nem írta elő. Másrészt azok az uniós államok, amelyek ezt a jogot biztosítják, saját belátásuk szerint határozhatják meg annak terjedelmét, tárgyi körét; így például nem kötelesek azt eredeti kéziratokra is kiterjeszteni, vagy nem nyilvános továbbeladásokra is alkalmazni. A díjak mértékének és beszedése módozatainak megállapítását a BUE 14bis Cikk (3) bekezdése külön is az egyes országok törvényhozására bízza. Ez a megközelítés a gyorsan növekvő jelentőségű műkincs-kereskedelemben azoknak az országoknak az érdekét tükrözte, amelyek azt nem ismerték el (például Anglia, Hollandia), és ezáltal elszívó hatást fejtettek ki az olyan országok felé, ahol a műkincsek értékesítését ez a szerzői díj is terheli. Az Európai Közösség ezért irányelv kibocsátásával tette kötelezővé és harmonizálta a belső piacon a követő jog képzőművészeti alkotásokra vonatkozó szabályozását (Követő jogi irányelv) 2006. január 1-jei átültetési határidővel és átmeneti rendelkezések lehetőségével.

dj) A francia bírói gyakorlatban már a XIX. század végére kikristályosodott „droit moral” (a műre vonatkozó „erkölcsi” jog), és néhány más európai ország törvényhozásának (például Románia 1923, Olaszország 1925, Lengyelország és Csehszlovákia 1926) példái az 1928. évi Római Konferencián meghatározott, műre irányuló szerzői személyiségi jogok védelmének előírását eredményezték. Szabályozásukat későbbi felülvizsgálati konferenciákon tovább fejlesztették.

A BUE 6bis Cikk (1) bekezdése szerint: „Függetlenül a szerző vagyoni jogaitól, sőt még azok átruházása után is, a szerző megtartja azt a jogot, hogy magának követelhesse a mű szerzőségét és hogy tiltakozhasson a mű mindenfajta eltorzítása, megcsonkítása, vagy más olyan megváltoztatása, illetve csorbítása ellen, amely becsületére vagy hírnevére sérelmes.” A Brüsszelben és Stockholmban kialakított BUE 6bis Cikk (2) bekezdés szerint ezek a jogok „[…] a szerző halála után legalább a vagyoni jogok megszűntéig fennmaradnak; e jogokat azok a személyek és intézmények gyakorolják, amelyek annak az országnak a törvényei szerint, ahol a védelmet igénylik, erre illetékesek.”. Lehetőség maradt arra is, hogy azokban az országokban, amelyek ennek a bekezdésnek rájuk nézve kötelezővé válása előtt a szerző halála után már nem védték a BUE 6bis Cikk (1) bekezdésben szabályozott valamennyi jogot, azok közül egyeseket továbbra is csak a szerző haláláig ismerjenek el.

A szerző személyes érdeke jogfejlődés által szükségessé tett kiemelt védelmének ez a módja megbontotta a szerzői engedélyezési jogok addig egységes (a mű bemutatásának engedélyhez kötésével például bizonyos személyiségi érdekek védelmére már korábban is kiterjedő) berni uniós koncepcióját. A Berni Uniós Egyezménybe épült az elkülönülő „vagyoni jogok” fogalma és átruházásuk lehetőségének kimondása.

Elismerést nyert a műre vonatkozó személyiségi jogok védelmi ideje a vagyoni jogok tartamától való különválasztásának a lehetősége is, eltérő szabályozásoknak nyitva utat.

Franciaország időhatár nélkül védi a műre vonatkozó „morális” jogokat és kifejezetten előirányozza azok örökölhetőségét is, összhangban azzal, hogy a „droit moral” nem közvetlenül a szerző saját személyére irányul, mint az általános személyiségi jogok, hanem a szerzőnek a halála után is fennmaradó művére vonatkozó szellemi érdekeit védi. Romániában viszont annak idején a szerző halálával megszűntnek tekintették a művére vonatkozó személyiségi jogait is. A Berni Unió országaiban azonban általában elismerik a szerzői személyiségi jogok továbbélését, akár a szerzői vagyoni jogoktól elkülönülten korlátlan időre (francia dualista felfogás), akár azokkal szerves egységben, csupán a védelmi idő tartamára (közép-európai monista koncepció); hiszen a műre nézve fennmaradó minden alanyi jognak is szükségképpen valamely személyt kell illetnie, halott ember pedig nem lehet jogok alanya.

A BUE 6bis Cikknek a szerzőség elismerését megkövetelő szabályával kapcsolatban megjegyzendő, hogy az

– a mű mindennemű felhasználására vonatkozik, nem csupán a szerző nevének a művén vagy arra vonatkozó közleményen való feltüntetésére, hanem anyagtalan távolba közvetítése során való közlésére is; továbbá

– nem merül ki a név közlésére vonatkozó kötelezettségben, hanem megilleti a szerzőt akkor is, ha művének álnevén vagy neve feltüntetése nélkül történő felhasználását kéri. A név nélkül vagy álnéven közzétett művek tekintetében azok feltüntetett kiadóját további bizonyítás nélkül a szerző képviselőjének, nem pedig eredeti szerzői jogosultnak kell tekinteni [BUE 15. Cikk (3) bek.].

A műre vonatkozó szerzői személyiségi jogoknak az általános személyiségi jogokkal való egybemosása különösen a mű integritásának védelme kapcsán eredményezett problémát, amit a brüsszeli felülvizsgálati konferencián dodonai eredménnyel kíséreltek meg orvosolni. Grosschmid már 1900-ban kimutatta a különbséget az általa „kiható”, „materiális”, nem dologi abszolút jogként meghatározott szerzői jogok és a „beható” jogként immateriálisnak nevezett, „az embernek saját személyére vonatkozó” jogok között (Grosschmid Béni: Fejezetek kötelmi jogunk köréből II. Athenaeum, Budapest, 1900, 1278. o.). A szerzői személyhez fűződő jogok történetileg nem véletlenül a műre vonatkozó „morális” jogokként alakultak ki; lényegileg különböznek az általános személyhez fűződő jogoktól, mint aminők például a hátrányos megkülönböztetéssel, a becsület és az emberi méltóság megsértésével, a képmással vagy hangfelvétellel való visszaéléssel szembeni védelemhez való jog. A mű integritásának védelmét azonban a Berni Unió nem a szellemi alkotás eredetisége megkövetelésének és a szerzőtől függő eredetiség ebből következő tiszteletben tartásának szükségszerű folyományaként, hanem attól függően vezette be, hogy a mű sérelme egyúttal sérti-e a szerző általános személyiségi jogának fontos tárgyait, a becsületét vagy jó hírét. Erre azért került sor, mert az angol jogban annak idején nem nyílt lehetőség a mű mindennemű megváltoztatásának eltiltására irányuló személyiségi jog biztosítására; csupán a becsületsértésen vagy megtévesztésen alapuló common law deliktumokra, a „defamation” vagy a „passing off” tényállásaira épülő eljáráshoz lehetett folyamodni.

A BUE 6bis Cikke ily módon pragmatikus kompromisszumba foglalt minimális követelményt tükröz, amelyen a Berni Unió tagállamainak túlnyomó többsége rövidesen túllépett. A francia jog a mű eredetiségének követelményével összhangban feltétel nélkül tiltja a mű engedély nélküli megváltoztatását. A német jog a mű olyan megváltoztatásával szemben nyújt védelmet, amely a szerző jogos szellemi vagy személyes érdekét sérti, ami nem külső megítélés kérdése, mint a becsület vagy hírnév értékelése. Ma már az 1988. évi angol kódex is külön fejezetet szán a műre vonatkozó „morális” jogoknak (noha ott ezekről a szerző lemondhat), és biztosítja a szerzőnek a jogot, hogy a művet lerontó („derogatory”) mindennemű felhasználásával szemben felléphessen, miközben művet lerontónak minősíti annak torzítását, csonkítását, vagy olyan felhasználását, amely egyébként („otherwise”) sérti a szerző becsületét vagy hírnevét (Copyright, Designs and Patents Act 1988). Az Egyesült Államok tizenegy államának korábbi példáját követve 1990-ben a képzőművészeti alkotások szerzői javára iktatta a szerzői jogi törvényébe morális jogaik védelmét (Visual Artists Rights Act of 1990).

Az irodalomban is teret nyer a BUE 6bis Cikk idevágó rendelkezésének korszerű értelmezése, amely szerint a BUE brüsszeli szövege óta egyrészt feltétlenül véd a mű minden torzítása vagy megcsonkítása ellen, másrészt véd a mű minden egyéb olyan megváltoztatásával vagy csorbításával szemben is, amely a szerző becsületére vagy hírnevére sérelmes. Utóbbi feltétel a mű szellemiségét sértő körülmények között történő felhasználással is megvalósulhat (így például Bappert, Walter – Wagner, Egon: Internationales Urheberrecht, Kommentar. Beck, München, 1956, 87–88. o.). A Szjt. 13. §-a vagylagosan egymás mellé rendelt mondatrészei és az 50. §-a még a szerző műve felhasználásához adott hozzájárulása esetén is csak a nyilvánvalóan szükséges és a mű lényegét nem érintő változtatások tűrésére kötelező szabálya is a BUE korszerű értelmezését sugallja. A mű bárminő felhasználása kapcsán annak bárminő megváltoztatását csupán a szerző feltétlen jogának a törvényben szabatosan körülírt, kivételes korlátozásával célszerű megengedni.

A szerzői személyhez fűződő jogok igencsak időszerűvé vált, harmonizált újraszabályozását az Európai Bizottság az információs társadalom szerzői és szomszédos jogi kérdéseiről 1995-ben kiadott, konzultációra szánt Zöld Könyvéhez írt 1996. évi „Folytatás”-ban [Follow-up to the Green Paper on copyright and related rights in the Information Society. COM (96) 586 final, 20 November 1996] továbbra is fontos feladatnak minősítette: „A szerzői morális jogok szintjének Közösségen belüli eltérései belső piaci relevanciát nyernek […]” és „[…] a morális jogok belső piaci dimenziója fokozottabb jelentőségre jut mint korábban” (28. o.). Az INFOSOC irányelvben a „morális” jogok védelmét a tagállamok törvényhozásának és a BUE, illetve a WIPO szerzői jogi (WCT), valamint az előadások és hangfelvételek védelméről szóló 1996. évi szerződései keretébe utalta (lásd: INFOSOC irányelv 19 preambulumbekezdés).

e) A védelem korlátai

A védelem tényleges terjedelmét a jogok pozitíven meghatározott tartalmának korlátozásával lehet szabatosan meghatározni. A kizárólagos jogoknak a BUE szövegében meghatározott korlátjai ezért kiemelkedő jelentőségűek. A korlátozás jellegét tekintve a BUE a jogoknak időben, tartalmuk vonatkozásában, valamint gyakorlásukra nézve szab határokat. A szabályozás módját tekintve bizonyos korlátokat (kivételeket) kötelezően ír elő, az esetek többségében viszont feltételeket határoz meg, amelyek mellett az egyes államoknak engedi a védelem korlátozásának szabályozását.

ea) A kizárólagos jogok időbeli korlátjait a védelmi idő szabályozása határozza meg. A BUE 7. Cikke értelmében a BUE által biztosított védelem a brüsszeli felülvizsgálat óta a szerző életére és a halálának évét követő „post mortem auctoris” (p.m.a.) 50 esztendőre terjed [BUE 7. Cikk (1), (5) bek.]. Filmalkotásokat illetően azonban a Berni Unió országai úgy rendelkezhetnek, hogy ez a védelmi idő a film jogszerű nyilvános hozzáférhetővé tételének évét követően, és ha erre 50 éven belül nem kerül sor, előállításának évét követően jár le [BUE 7. Cikk (2) bek.] Ismeretlen szerző esetén a mű nyilvános hozzáférhetőségének évét követő 50 év alatt szűnnek meg a vonatkozó szerzői jogok [BUE 7. Cikk (3) bek.]. A védelmi időnek a védelmet nyújtó ország törvényhozásának ellenkező rendelkezése hiányában a származási országban esetleg rövidebb tartamú védelmi időhöz igazítására a minimális ötven évet meghaladó oltalom esetében kerülhet sor [BUE 7. Cikk (8) bek.]. Az uniós védelem minimum 50 éves p.m.a. szabályát az erre kifejezetten is jogosító BUE 7. Cikk (6) bekezdéssel összhangban a tagállamok nagy része már 70 évre terjesztette ki. Az Európai Közösség ezt a Védelmi idő irányelvében elő is írta; ám a közösségen kívüli más államok is így jártak el, például már korábban Izrael, vagy 1998-ban alapszabályként és az Európai Közösség jogához igazodóan az Egyesült Államok is. Az Európai Közösség említett, Védelmi idő irányelve a filmek szerzői jogvédelmének tartamára is a szerzőtársakra irányadó szabályt rendeli alkalmazni, a film utolsóként elhunyt szerzője halálozási évét követően számított 70 évig terjedő védelmet írva elő.

eb) A védelem tartalmi korlátait illetően a BUE közvetlenül ír elő szabad felhasználást a már közzétett műből történő idézés engedésével [BUE 10. Cikk (1) bek.]. Az idézés „[…] az elérni kívánt cél által indokolt mértékben megengedett, ha a bevett szokásoknak megfelel […]”. Az idézet terjedelmére nézve nincs abszolút mérce; elérni kívánt célja valamely önálló műben foglaltak alátámasztásában vagy megvilágításában áll. A forrást és a szerző nevét, ha a forrásban szerepel, meg kell jelölni [BUE 10. Cikk (3) bek.].

A BUE 10. Cikk (2) bekezdése a Berni Unió országainak hatáskörébe utalja más műve idézést meghaladó mérvű szabad felhasználásának, az illusztrációnak a szabályozását, ám ezt kizárólag oktatás céljaira engedi, a tudományos kutatásra nem tér ki. Az ilyen felhasználás tárgya egyaránt lehet irodalmi és művészeti mű, és a felhasználás egyaránt történhet kiadás, sugárzás, hang- vagy képi rögzítés útján, azonban ebben a körben is csak a cél által indokolt mértékben és a bevett szokásoknak megfelelően, a forrás és a szerző megjelölésével. A stockholmi revízió során törölték műveknek oktatási célú kresztomátiákba, merő szöveggyűjteményekbe való felvételének szabad lehetőségét, amit korábban is csak művek részletei tekintetében engedett a BUE.

A tagállamok törvényhozása megengedheti a sajtóban megjelent vagy sugárzott, illetőleg vezeték útján nyilvánossághoz közvetített gazdasági, politikai vagy vallási tárgyú időszerű művek hasonló módokon történő teljes átvételét, ha ennek a jogát nem tartották fenn kifejezetten; a forrást ez esetben is világosan meg kell jelölni. A tagállamok törvényhozása határozhatja meg azt is, milyen feltételek mellett lehet időszerű eseményekről adott beszámolókban a fényképészet vagy filmezés eszközével, illetőleg sugárzás vagy vezetékes átvitel útján a cél által indokolt terjedelemben hozzáférhetővé tenni az esemény során látott vagy hallott műveket (BUE 10bis Cikk).

ec) A jogok gyakorlását illetően a Berni Unió tagállamai lehetővé tehetik védelem alá eső művek többszörözését

– különleges esetekben, feltéve, hogy az

– nem veszélyezteti („ne porte pas atteinte”, „does not conflict with”) a mű rendes („normale”, „normal”) értékesítését („exploitation”), és

– indokolatlanul nem sérti a szerző jogos érdekeit („hármas teszt” vagy „háromlépcsős teszt”). Az engedett felhasználás az eset körülményeitől függően lehet szabad vagy egyedi engedélyezéshez nem kötötten bár, de jogdíjköteles.

Ezen az uniós felhatalmazáson alapul a sugárzás, vezetékes elosztás vagy hang-, illetőleg videofelvételek példányai útján terjesztett műveknek külön engedély nélkül is jogszerű otthoni másolása, a magáncélú másolásra alkalmas üres hordozók vételárában foglalt szerzői, előadó-művészi, illetőleg hangfelvétel-készítői díj közös begyűjtése és felosztása ellenében vagy a reprográfia terén fénymásoló gépek értékesítésekor, ilyen készülékek nyilvános üzemeltetésekor beszedett díjak egy részének a szerzők, illetőleg az érintett kiadók javára történő kollektív fizetése ellenében a másolás jogszerűvé nyilvánítása.

Zeneművek hangfelvétel útján történő többszörözésével kapcsolatban a BUE 13. Cikkében az egyezmény maga írja elő a kizárólagos jog gyakorlása korlátozásának feltételeit. A zeneszerző és adott esetben a zenemű szövegírójának hangfelvételre irányuló engedélyezési jogával kapcsolatban minden állam fenntartásokkal élhet és feltételeket szabhat, a következő korlátokkal:

– csak akkor teheti ezt, ha a szövegíró már hozzájárult szövegének a zenével együtt történő felvételéhez;

– a fenntartások és feltételek csak abban az országban hatályosak, amely azokat megszabta; és

– a fenntartások és feltételek nem sérthetik a szerző méltányos díjazásra való jogát, amelyet megegyezés hiányában az illetékes hatóság állapíthat meg.

Ezeken az előírásokon alapul a zeneszerző által már nyilvánosságra hozott nem színpadi zeneművek felvételére vonatkozó, ún. „mechanikai jogok” közös, egyedi engedélyezéshez nem kötött kezelésének a rendszere.

A BUE 11bis Cikk (2) bekezdése a rádió- és televízió-sugárzás, valamint annak egyidejű vezetékes elosztása kapcsán is lehetővé teszi az engedélyezési jog korlátozását. Az egyes államok által szabott feltételek

– azokra az országokra korlátozódnak, amelyek azokat megszabták;

– nem sérthetik a szerzői személyhez fűződő jogokat;

– sem pedig a szerző jogát, hogy – megegyezés hiányában – az illetékes hatóság által megállapított méltányos díjazásban részesüljön.

Ezen az alapon vezethették be annak idején több országban, az idők során elsősorban a szovjet megszállás alá került kelet-közép-európai országokban megjelent művek törvénybe foglalt engedélyen alapuló sugárzását. Az Európai Közösség kifejezetten tiltja törvényi engedélyek fenntartását, sugárzások vezetékes átvitelére vonatkozóan is. A sugárzás körében a BUE 11bis Cikk (3) bekezdése a Berni Unió országainak hatáskörébe utalja a rádió- és televízió-társaságok saját eszközeikkel készített és saját adásaik célját szolgáló, rövid időre szóló rögzítési rendszerének szabályozását. E törvények keretében a szerző külön engedélye nélkül csak akkor lehet engedélyezni ilyenfajta felvételeknek hivatalos archívumokban való megőrzését, ha a felvételek különleges dokumentációs jellegűek.

A BUE Függeléke az önmagukat a fejlődő országok kategóriájába soroló és az ENSZ Közgyűlése által ilyennek elismert államok javára a fejlett országokból származó művek többszörözésére és fordítására irányuló, viszonossághoz nem köthető kényszerengedélyezés bonyolult rendszerét írja elő.

F) Az egyezmény végrehajtása

A BUE 36. Cikk (1) bekezdése szerint: az „Egyezmény minden részes országa kötelezi magát, hogy alkotmányának megfelelően megteszi az ezen Egyezmény alkalmazásának („application”) biztosításához szükséges intézkedéseket.” „Abban az időpontban, amikor ez az Egyezmény valamely országra nézve kötelezővé válik, olyan helyzetben kell lennie, hogy belső törvényhozásával összhangban („conformément a sa législation”) érvényre juttassa” annak rendelkezéseit [BUE 36. Cikk (2) bek.]. Félreérthető a kihirdetett magyar fordítás, amely szerint „az ország hazai törvényeinek biztosítaniuk kell az Egyezmény rendelkezéseinek hatályosulását”, mert azt sugallhatja, hogy a Berni Egyezmény rendelkezéseit csak áttételesen, a tartalmukhoz igazodó belső törvények útján lehet biztosítani. Félreértések elkerülése végett az 1971. évi párizsi konferencia jelentésének osztrák javaslatra foglalt értelmezése szerint: „[…] az olyan országokban, amelyek alkotmányából következően a nemzetközi egyezmények közvetlenül hatályosulnak, nincs szükség külön jogalkotásra az Egyezmény olyan szabályainak érvényesítéséhez, amelyek természetüknél fogva közvetlenül alkalmazhatók.”

A nemzetközi egyezmények közvetlenül vagy közvetett módon alkalmazhatók. Közvetett alkalmazásukra példa az Egyesült Királyság, ahol a „copyright” törvény a korona feladatává teszi a nemzeti jogszabály külföldiekre történő, nemzetközi szerződéseknek megfelelő kiterjesztését, időről időre kiegészített külön jogszabályok, „Copyright (International Conventions) Order”-ek útján. Az Amerikai Egyesült Államok Berni Unióhoz csatlakozásakor felülvizsgált ottani szerzői jogi törvény kifejezetten leszögezi, hogy: „[…] az államnak a BUE értelmében fennálló kötelezettségeit csak megfelelő hazai jogból következően lehet teljesíteni [Amerikai Egyesült Államok 100–568. számú törvény, 1988. október 31-i időállapot, 2. cikk (2) bek.] és „[…] a BUE szabályainak magára a BUE-re hivatkozással nem lehet érvényt szerezni” [Amerikai Egyesült Államok 100–568. számú törvény, 1988. október 31-i időállapot 3. cikk (a) (2) bek.]. Svédországban a legfelsőbb bírói gyakorlatból következik, hogy az érintett jogosultak nem hivatkozhatnak közvetlenül a nemzetközi egyezmények szabályaira. A közvetett alkalmazás rendszere fokozott felelősséget hárít az illető állam törvényhozására a belső jognak a BUE szövegével mindenben megegyező alakítását illetően, ami nem mindig történik meg maradéktalanul.

Az egyezmények közvetlen alkalmazásának útját járja az államok többségével együtt Magyarország is, ahol a nemzetközi egyezmények kihirdetésükkel maguk válnak mindenkire nézve kötelezővé, és azokra az érintett magánszemélyek perben és peren kívül egyaránt közvetlenül hivatkozhatnak.

Franciaországban a nemzetközi egyezmények közvetlenül érvényesülő legfelsőbb jogforrások: feltétlen „autorité suprčme” jellemzi őket. A Német Szövetségi Köztársaságban az 1949. évi alkotmány (Grundgesetz) rendelkezik a közvetlen alkalmazhatóság kérdésében: csak törvényi hozzájárulást (Zustimmungsgesetz), nem belső jogba való átültetést kíván meg [Grundgesetz 59. cikk (2) bek.]; nemzetközi szerződésből eredő alanyi jogra közvetlenül lehet hivatkozni, értelmezésére azonban a nemzetközi szerződési jog szabályai maradnak irányadóak. Hollandiában a Legfelsőbb Bíróság egyik 1840. évi ítélete óta egyértelmű, hogy az alkotmánnyal összhangban kötött nemzetközi egyezményekre bárki közvetlenül az ország törvényeként építhet. Ilyen szabályozás mellett a BUE külföldi származású művek jogosultjaira vonatkozó anyagi jogi szabályai mintegy „ius gentium”, „Fremdenrecht” gyanánt válnak a hazai jog sajátos jogforrásaivá, hiszen az egyezményben biztosított védelem alanyai ipso iure különböznek az állam belső törvényeiben biztosított védelem alanyaitól, mivel a BUE által nyújtott oltalom nem irányadó a mű származási országában. Az irányadó jogot meghatározó egyezményi szabályok pedig nemzetközileg elfogadott utaló elvekként épülnek a hazai kollíziós jogba.

Lényeges körülmény, hogy a BUE nem mindegyik szabálya alkalmazható közvetlenül polgári jogi alanyok által. Ilyenek azok a rendelkezések, amelyeknek kifejezetten a szerződő államok a címzettjei. Idesorolódnak az ún. adminisztratív szabályok, amelyek a tagállamoknak a Berni Unióban való részvételét szabályozzák, és azok a szabályok, amelyek a szerződő államokra bízzák meghatározott kérdések előírt feltételek figyelembevételével történő rendezését. Ez a körülmény azonban nem zárja ki az arra alkalmas egyéb szabályok közvetlen alkalmazhatóságát. A nemzetközi jog egyik lényeges szabálya szerint a nemzetközi szerződéseket nemcsak egészükben, hanem egyes rendelkezéseiket tekintve részenként is el lehet bírálni.

A végrehajtás körében végül fontos szabály a BUE 16. Cikkének a rendelkezése, amely szerint a Berni Unió országaiban, ahol az eredeti mű törvényi védelemre jogosít, annak minden jogsértő másolata („toute oeuvre contrefaite”, „infringing copies”) lefoglalható, a védelem függetlenségének elve értelmében akkor is, ha a másolat olyan országból származik, ahol a mű nem áll védelem alatt. A lefoglalásra az egyes országok törvényei irányadóak.

4. A hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezmények – az Egyetemes Szerzői Jogi Egyezmény

A) Az egyezmény eredeti célja, fejlődése és háttérbe szorulása

A második világháborút követően nyilvánvalóvá vált, hogy a gyarmatok és gyámsági területek felszámolásával rohamosan növekedni fog a Föld önálló országainak száma, az újonnan keletkező államok pedig nem lesznek abban a helyzetben, hogy a Berni Egyezmény felülvizsgálatai során egyre magasabbra emelt követelményeknek eleget tegyenek. A szerzői jogvédelem kiteljesedését ugyanakkor az is gátolta, hogy az Amerikai Egyesült Államok sajátos jogfejlődése még korántsem volt a BUE döntően európai kontinentális elveken alapuló rendszerével összhangba hozható. Az Egyesült Államok ezért attól eltérő elveken alapuló és alacsonyabb védelmi szintet megkívánó új egyezmény létrehozását kezdeményezte, hogy annak mind saját maga, mind a fejlődő országok, köztük az annak idején még a Berni Uniótól távol maradt számos latin-amerikai országok is részeseivé válhassanak. A kezdeményezés a nemzetközi szerzői jogvédelem globalizálódását kívánta előmozdítani. Így jött létre 1952-ben Genfben az UNESCO (United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization, az Egyesült Nemzetek Szervezetének Nevelésügyi, Tudományos és Kulturális Szervezete) égisze alatt a mindmáig általa, nem pedig a WIPO által adminisztrált Egyetemes Szerzői Jogi Egyezmény, amely 1955-ben lépett hatályba 12 állam, köztük az Egyesült Államok viszonylatában. A Berni Unió tagsága akkoriban a negyvenet közelítette, az ENSZ pedig 1955 végén 76 tagállamot számlált (mára már a Föld több mint 190 szuverén állama közül csak a Vatikán és Tajvan nem tagja az ENSZ-nek).

Az Egyetemes Szerzői Jogi Egyezményt 1971-ben Párizsban a BUE-val egyidejűleg felülvizsgálták. Magyarország 1971-ben lett részese az eredeti szövegnek, majd 1974. július 10-ei hatállyal a felülvizsgált egyezménynek is (lásd: 1975. évi 3. törvényerejű rendelet az Egyetemes Szerzői Jogi Egyezmény Párizsban, 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szövegének kihirdetéséről). Az ESZJE részes államainak száma összesen, a korábbi egyezményhez tartozó országokat is figyelembe véve, mindössze százra emelkedett, az ESZJE tehát a várakozásokkal ellentétben korántsem vált egyetemessé.

Az ESZJE nem létesített uniót. A különböző szövegekhez tartozásból fakadóan szükségessé vált integráló szabályozást az ESZJE IX. Cikk 3. és 4. pontjai tartalmazzák. Az újabb egyezmény hatálybalépését követően már nem lehet az 1952. évi egyezményhez csatlakozni. Ha ehhez az egyezményhez nem tartozó ország csatlakozik az újabb egyezményhez, ez automatikusan csatlakozást jelent a korábbihoz is. Az 1971. évi egyezményhez és csak a korábbihoz csatlakozott országok kapcsolataiban az ESZJE az eredeti szöveg alapján marad irányadó.

A Szovjetunió az utolsó pillanatban, 1973-ban még az 1952. évi egyezményhez csatlakozott, ezáltal a lehető legalacsonyabb szinten kapcsolódva a multilaterális nemzetközi szerzői jogvédelembe, közel két évtizednyi késéssel követve az Egyesült Államokat. Az újabb egyezményhez már csak jogutóda, az Orosz Föderáció csatlakozott. A részes államok több mint egyharmada az 1952. évi egyezménynél maradt. Ugyanakkor túlnyomó többségük egyben a Berni Unió tagjává is vált.

Az ESZJE Berni Unióhoz való viszonyát az ESZJE XVII. Cikke és az arra vonatkozó, az ESZJE elválaszthatatlan részét képező Nyilatkozat szabályozzák. A Berni Unió feltétlen elsőbbséget élvez. Az ESZJE nem alkalmazható a BUE-hoz tartozó országok viszonylatában azon művek védelme tekintetében, amelyeknek a Berni Egyezmény szerinti származási országa a Berni Unió egyik országa. Az ESZJE továbbá olyan művekre nézve sem alkalmazható, amelyeknek olyan ország a Berni Egyezmény értelmében vett származási országa, amely 1951. január 1. után lépett ki a Berni Unióból. Az ESZJE 1971. évi egyezménye a fejlődő országok javára ugyan hatályon kívül helyezte ezt a Berni Uniót védő megszorítást, az ebből adódó lehetőséggel azonban egyetlen fejlődő ország sem élt. Az ESZJE jelentősége az Egyesült Államok (1989), Kína (1992), az Orosz Föderáció (1995) és a legtöbb fejlődőnek minősített ország Berni Unióhoz csatlakozását követően elenyészett. Ma már csak Kambodzsa és Laosz viszonylatában hatályosul.

B) Az ESZJE leglényegesebb tartalmi eltérései a BUE előírásaitól

Az ESZJE, elsősorban az Amerikai Egyesült Államok jogára tekintettel, nem csupán a szerzők és jogutódaik, hanem más eredeti copyright-tulajdonosok számára is előirányozta az irodalmi, művészeti és tudományos műveken fennálló jogok védelmét (ESZJE I. Cikk). A mű származási országának meghatározásához jelentős „megjelenés” fogalma alatt a BUE szabályától eltérően csak olyan forgalmazásra szánt többszörözés értendő, amely lehetővé teszi a mű vizuális megismerését (ESZJE VI. Cikk); hangfelvételen történő kiadás, számítógépi programok csak géppel olvasható példányainak terjesztése így nem minősül megjelenésnek. A védelem előfeltételeként az ESZJE megengedi az ismert copyright-jelzés (©, a szerzői jog mindenkori tulajdonosának megnevezése, mindig az első kiadás éve) valamennyi kiadott műpéldányon való feltüntetésének megkövetelését [ESZJE III. Cikk 1. pont]. A védett jogok körét az ESZJE nem részletezi, az 1971. évi egyezmény csupán kiemeli, hogy azok magukban foglalják a bármely eszközzel történő többszörözés, a nyilvános előadás és a műsorsugárzás engedélyezésének alapvetőnek minősített („basic”, „fondamentaux”) kizárólagos jogait [ESZJE IVbis Cikk 1. pont]. A műre irányuló személyiségi jogok védelmét nem írja elő. A védelmi idő minimuma csak 25 év, ami egyaránt számítható akár a szerző halálától, akár a mű első kiadásától, akár az azt megelőző regisztrálásától [ESZJE IV. cikk 2. pont]. A jogok korlátozását nem köti meghatározott feltételekhez, csupán azt írja elő, hogy azok nem ütközhetnek az ESZJE szellemébe és előírásaiba [ESZJE IVbis Cikk 2. pont]. Ugyanakkor általános érvénnyel biztosítja a fordítások kényszerengedélyezésének rendszerét, a mű első kiadását követő hét év elteltével, akkor, ha a műről ez alatt még nem jelent meg az érintett országban általánosan használt nyelvű fordítás (ESZJE V. Cikk). A fejlődő országok javára a BUE Függelékében biztosított kedvezményeket az ESZJE 1971. évi egyezménye az ESZJE Vbis és Vter Cikkeibe gyakorlatilag azonos módon építette be.

5. A hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezmények – a Római Egyezmény

A) A Római Egyezmény genezise és érvényesülése

Az előadóművészek, a hangfelvétel-előállítók és a műsorsugárzó szervezetek védelméről szóló, 1961-ben, Rómában létrejött nemzetközi egyezmény (Római Egyezmény, illetve RE) úttörő egyezmény. Egyes országok ugyan már korábban is felismerték a műveket a nyilvánossághoz közvetítő előadóművészek, hangfelvétel-készítők vagy rádiósugárzó szervezetek sajátos érdekei védelmének szükséges voltát, ám a megoldást a szerzői jog, majd a tisztességtelen verseny elleni védelem talaján keresték, külön-külön és különbözőképpen tapogatózva újfajta alanyi jogok elismerése felé, korántsem egyformán tartva szem előtt valamennyi érintett kör érdekeit. A megoldás keresésére a hangfelvételek másolásával szembeni védelem szükségessé válása késztetett.

Az angol-amerikai jogrendszerekben, ahol a copyright dologi formában megtestesült tárgyra irányul, és eredeti jogosultja jogi személy is lehet, kézenfekvő volt a copyright-védelmet hangfelvételekre is kiterjeszteni. Anglia ezt már az 1911. évi törvényében megtette. Az Amerikai Egyesült Államokban 1971 óta minősíti törvény a hangfelvételt szerzői műnek, a szerzőség meghatározását azonban a közreműködőknek a hangfelvétel készítőjével kötött szerződéseire, illetőleg a munkaviszonyban alkotott művekre vonatkozó szabályokra hagyva. Copyright-rendszerben valamely mű hangfelvételének felhasználásával szemben párhuzamos copyrightja van a hangfelvétel készítőjének és az abban rögzített mű szerzőjének. Természetüknél fogva kívül rekednek azonban a copyright védelmi körén a nem rögzített előadások; az előadóművészeknek az Egyesült Államokban mindmáig egyéb törvényen alapuló alanyi joguk sincs.

Az európai kontinens más vágányokon indult el. Németországban (1901/1910) vagy Svájcban (1922) a hangfelvételt eleinte a mű előadóművész közreműködésével történő, mechanikai adaptálásának tekintették. Előbbi a bírói gyakorlatra bízta annak eldöntését, hogy az adaptáció szerzőjének minősül-e az előadóművész. Utóbbi az előadóművész közreműködésével készült adaptációt paradox módon a mű többszörözésének tekintette. Németország és Svájc legfelsőbb bíróságai azonban 1955-ben, illetőleg 1961-ben kifejezésre juttatták, hogy a hangfelvétel nem eshet azonos elbírálás alá származékos szerzői alkotásokkal, és a tisztességtelen verseny ellen védő jogszabály hatálya alá utalták a hangfelvétel előállítójának védelmét termékük hozzájárulásuk nélküli másolásával szemben.

A hangfelvételek védelmének kérdése először a nemzetközi diplomácia szintjén is a BUE keretében merült fel, az 1928. évi, majd az 1948. évi felülvizsgálati konferencián, eredménytelenül. 1961-re multilaterális összefogással és rengeteg kompromisszum árán, önálló egyezmény útján sikerült a szerzői jog más célra készült Prokrustes-ágyát elhagyni és az alanyi jogot nem biztosító versenyjog körülményektől függő védelmi rendszerétől is függetlenedni. Megszületett a „szomszédos jogok” jogdogmatikailag önálló köre, és megalkották az előadóművészek, hangfelvétel-előállítók és a műsorsugárzó szervezetek nemzetközi jogvédelmének engedélyezésre és tiltásra épülő rendszerét. A Római Egyezmény három szomszédos jogi kategóriájához az Európai Közösség szupranacionális szintjén a Bérlet irányelv szerinti, a film készítőjének a filmalkotás első rögzítésén elismert önálló jogát társította. A Bérlet irányelv franciául „droits voisins” (szomszédos jogok), angolul és németül „related rights”, illetve „verwandte Schutzrechte” (rokonjogok) gyűjtőcím alatt foglalta össze a négy újfajta jogot.

A Római Egyezmény nem létesített uniót. A WIPO az ILO-val (Nemzetközi Munkaügyi Szervezet) és az UNESCO-val közösen adminisztrálja. Kormányközi Bizottság (RE 32. Cikk) foglalkozik alkalmazásával; hatáskörébe tartozik a Római Egyezmény esetleges felülvizsgálatának előkészítése is, ami azonban egyelőre nincs napirenden.

Évtizedekre volt szükség, hogy a nemzeti törvényhozások többsége rálépjen a nemzetközileg kijelölt útra. 1961-ben még csak kilenc állam rendelkezett olyan jogszabályokkal, amelyek a Római Egyezmény által érintett mindhárom jogosulti kategória párhuzamos védelmét irányozták elő. A Római Egyezmény ugyanakkor nem csupán a három szomszédos jogi kategória együttes védelmét írja elő, de semmiben sem kívánja csorbítani a szerzői jogok védelmét (RE 1. Cikk), és „zárt” egyezmény abban az értelemben, hogy csak az ENSZ olyan tagállama lehet részese, amely az ESZJE szerződő országa vagy a Berni Unió tagja (RE 24. Cikk 2. pont).

A Római Egyezmény szerződő államainak száma érthetően lassan növekedett. Magyarország 1995. február 10-ei hatállyal fenntartás nélkül csatlakozott hozzá [4/1994. (II. 11.) OGY határozat az előadóművészek, a hangfelvétel-előállítók és a műsorsugárzó szervezetek védelméről szóló, 1961-ben, Rómában létrejött nemzetközi egyezményhez való csatlakozásról, a Római Egyezményt azonban csak az 1998. évi XLIV. törvény hirdette ki]. A nagy államok közül nem részesei a Római Egyezménynek sem az Amerikai Egyesült Államok, sem Kína. 2022 elején részes államainak száma 96.

B) Az egyezmény legfontosabb szabályai

a) Az egyezmény hatálya

A Római Egyezmény szabályainak tárgyi hatálya már preambulumából is kitűnően az előadóművészek, a hangfelvétel-előállítók és a műsorsugárzó szervezetek védelmére korlátozódik. A védelem körét részletesebben határozza meg a belföldiekkel egyenlő elbánást kiváltó tényállástípusokat felsoroló, előbbiekben idézett RE 2. Cikk, amely például a rögzítés és kiadás tényein túl nem említi a hangfelvétel terjesztésének tényállását vagy a sugárzás vezetékes elosztását. Az ilyen felhasználásokkal szemben a Római Egyezményben kifejezetten biztosított jogok sem terjesztik ki az egyezmény tárgyi hatályát.

A Római Egyezmény személyi hatályát az RE 4–6. Cikkei határozzák meg. Az egyezmény minden szerződő államban az RE 2. Cikkében meghatározott egyenlő elbánás igénylésére jogosít

aa) bármely országhoz tartozó előadóművészt, ha valamely másik szerződő államban tartja előadását, vagy ha azt az egyezmény alapján védelmet élvező hangfelvételen rögzítik, illetve hasonlóképp védelemben részesülő sugárzás útján közvetítik;

ab) olyan hangfelvétel-előállítót, aki valamely más szerződő állam honosa („ressortissant”, „national”, amely a honosság ismérve; a kihirdetett magyar fordításban használt „állampolgár” kifejezés jogi személyre nem vonatkoztatható), vagy akinek a hangfelvételét először valamely másik szerződő államban rögzítették (a rögzítés ismérve), vagy azt először vagy utóbb 30 napon belül más szerződő államban adták ki (a kiadás ismérve);

ac) olyan műsorsugárzó szervezetet, amelynek székhelye másik szerződő államban van, vagy műsorának sugárzására másik szerződő államban lévő adóról kerül sor.

A személyi hatály körét az egyes szerződő államok megfelelő értesítés letétbe helyezésével magukra nézve bármikor tovább szűkíthetik. A hangfelvétel előállítójának védelmét illetően kizárhatják a kiadás vagy a rögzítés ismérvének elismerését; az RE 17. Cikke pedig azt is lehetővé teszi, hogy az olyan ország, amely 1961. október 26-án, a Római Egyezmény aláírásának napján kizárólag a rögzítés ismérve alapján védett hangfelvétel-előállítókat, a részes állammá válásakor úgy nyilatkozhat, hogy nekik az egyezmény alapján is csak a rögzítés ismérve alapján fog védelmet nyújtani. A sugárzó szervezetek védelmét a részes államok az RE 6. Cikk 2. pontja értelmében arra az esetre korlátozhatják, amikor a sugárzás ugyanabban a szerződő államban történik, amelyben a sugárzó szervezet székhelye van. A részes államok közel fele élt ilyen vagy olyan módon a Római Egyezmény személyi hatályát korlátozó lehetőségekkel.

b) A belföldiekkel egyenlő elbánás sajátos szabályozása

A Római Egyezmény egész szabályozási rendszere a belföldiekkel egyenlő elbánás elvének a többoldalú szerzői jogi egyezményektől eltérő meghatározására épül (RE 2. Cikk). A Római Egyezmény értelmében az egyenlő elbánás a védelemre kötelezett szerződő államnak

– a hazai törvényeiben,

– az ottani előadásokra, azok rögzítésére és sugárzására, hangfelvétel előállítására és kiadására, valamint műsorsugárzásokra vonatkozóan,

– a saját állampolgárainak, illetve a területén székhellyel bíró műsorsugárzó szervezeteknek biztosított elbánást jelent.

Ezt a szabatosan körülírt tartalmú elbánást azonban az egyezmény nem csupán kiegészíti az általa kifejezetten biztosított védelemmel, hanem egyszersmind meg is szorítja annak előírásával, hogy alkalmazását az egyezményben „kifejezetten meghatározott korlátozások figyelembevételével kell biztosítani” (RE 2. Cikk 2. pont). Ily módon lehetővé válik, hogy az egyezményben engedett fenntartások révén a hatálya alá eső külföldi személyek kedvezőtlenebb elbírálásban részesüljenek, mint a belföldi törvény alatt állók.

c) Kifejezetten biztosított védelem

ca) Az előadóművészeknek a Római Egyezmény nem biztosított alanyi jogokat, csupán annak a lehetőségét, hogy az egyezmény alapján megakadályozzák élő előadásuk hozzájárulásuk nélküli sugárzását vagy más módon történő közönséghez közvetítését és rögzítését, ami egyaránt vonatkozik hang- és videofelvételre; rögzített előadásuk többszörözését, ha a rögzítés hozzájárulásuk nélkül történt, vagy a többszörözés más célra készül, mint amelyhez hozzájárultak, illetőleg amelyre a védelmet korlátozó RE 15. Cikk lehetőséget ad (RE 7. Cikk 1. pont).

Kizárólagos alanyi jog kifejezett biztosítására elsősorban azért nem került sor, mert az Egyesült Királyság akkoriban csak büntetőszankciókkal védte az előadóművészeket előadásaik hozzájárulásuk nélküli felhasználásával szemben az 1925 és 1972 között egymást követő „Performers’ Protection Act”-ek útján. A szerzői jogi törvénybe az 1988. évi módosítás során sajátos kizárólagos jogként került be az élő előadásokon biztosított sajátos előadó-művészi jog.

A Római Egyezmény az egyes szerződő államok jogára bízza az előadás továbbsugárzással, a sugárzás céljára történő rögzítéssel és többszörözéssel szembeni védelmének szabályozását, ez azonban nem akadályozhatja azt, hogy az előadóművészek szerződés útján rendezhessék kapcsolataikat a műsorsugárzó szervezetekkel [RE 7. Cikk 2. pont (1), (3) bek]. A Római Egyezmény tehát tiltja törvényi vagy kényszerengedélyek bevezetését. Ugyanakkor az RE 19. Cikke kizárja, hogy az előadóművész megakadályozhassa az előadása hozzájárulásával készült képi vagy audiovizuális rögzítésének bármely további felhasználását.

cb) A hangfelvétel-előállítóknak az RE 10. Cikke hangfelvételeik közvetlen vagy közvetett többszörözésének engedélyezésére vagy megtiltására biztosít jogot.

Az RE 11. Cikk lehetővé teszi, hogy a hangfelvétel-előállítóknak és/vagy az előadóművészeknek a hangfelvétellel kapcsolatos jogai védelme alaki feltételeként valamely szerződő állam a forgalmazott példányokon megkövetelhesse © szimbólumot, az első kiadás évét, és ha az másképpen nem tűnik ki, az előállítói jogok és az érintett előadóművészek jogai jogosultjának nevét tartalmazó jelzés feltüntetését.

Ha kereskedelmi célokra kiadott hangfelvétel példányát sugárzásra vagy egyéb „nyilvánossághoz közvetítésre” (a Római Egyezmény rendszerében ideértendő a hanglemez nyilvános lejátszása is, például diszkóban) használják, ezért egy összegben méltányos díjazás jár az előadóművészeknek, a hangfelvételek előállítóinak vagy mindkét jogosulti csoportnak. A végrehajtást a Római Egyezmény a nemzeti törvényhozásokra bízza (RE 12. Cikk). Ez a szabály nem biztosít sem engedélyezési jogot, sem a megtiltás lehetőségét; csupán díjazáshoz kívánja kötni a hangfelvétel másodlagos nyilvános felhasználását. Sokféleképpen alkalmazható előírásával kapcsolatban azonban az RE 16. Cikk 1. pont a) alpontja még fenntartásokat is enged: bármely szerződő állam bármikor nyilatkozhat úgy, hogy az RE 12. Cikk rendelkezéseit

– egyáltalán nem fogja alkalmazni,

– azokat bizonyos fajta felhasználásokra nem fogja alkalmazni,

– nem szerződő állam állampolgára által készített hangfelvétel vonatkozásában mellőzni fogja,

– csak viszonosságtól függően fogja alkalmazni.

1999-ben 37 részes állam élt ilyen vagy olyan módon az RE 12. Cikke alkalmazásával kapcsolatos fenntartással; közülük tizenketten (fejlődő és fejlett ipari országok egyaránt) maradéktalanul kizárták azt. Az RE 12. Cikkének a multilaterális érvényesülése és alkalmazhatósága ily módon gyakorlatilag lehetetlenült. A benne foglalt elképzelésnek mind az előadóművészek, mind a hangfelvétel-előállítók javára történő általánosan kötelező végrehajtását szupranacionális szinten először az Európai Közösség már idézett Bérlet irányelve írta elő [Bérlet irányelv 8. cikk (2) bek.].

cc) A műsorsugárzó szervezeteknek az RE 13. Cikke arra biztosít jogot, hogy engedélyezzék vagy megtiltsák

– sugárzásaik továbbsugárzását [ez alatt az RE 3. Cikk g) pontja szerint a sugárzás „más műsorszóró szervezet által történő egyidejű sugárzását” kell érteni],

– sugárzásaik rögzítését,

– a sugárzásukról készített rögzítés többszörözését, ha a rögzítés engedélyük nélkül történt, vagy ha a rögzítést az azt meghatározott esetekben engedő RE 15. Cikk rendelkezéseivel összhangban eszközölték ugyan, de a többszörözés az ott említettektől eltérő célokra készül.

A televízió-szervezeteket a Római Egyezmény alapján megilleti még az a jog is, hogy olyan helyen, amelyet a közönség belépti díj ellenében kereshet fel, engedélyezzék vagy megtiltsák a sugárzásaiknak vevőkészülék útján történő „nyilvánossághoz közvetítését” (mára letisztult fogalommeghatározással „előadását”). Ez a jog szükségképpen érintheti a szerzők nem színpadi előadási jogait, ami világszerte közös jogkezelés tárgya. A fenntartásokat engedő RE 16. Cikk 1. pont b) alpontja alapján ennek a jognak a biztosítását a viszonosság tudomásulvételének feltételével ki lehet zárni; 1999-ig hét ország élt ezzel a lehetőséggel. Az Európai Közösség többször hivatkozott Bérlet irányelve ezt a jogot a közösség szintjén már kötelezően és megkülönböztetés nélkül írja elő minden műsorsugárzó szervezet, nemcsak a televízió javára.

Végül megjegyzendő, hogy a Római Egyezmény nem irányozta elő a műsorsugárzó szervezetek engedélyezési jogát műsoraik vezetékes átvitelére vonatkozóan; ezen a hiányosságon is az Európai Közösség lépett túl regionális szinten a Műhold irányelvben ezt a jogot is előírva.

d) A védelem korlátai

A Római Egyezmény személyi hatályának szűkítését illetően az RE 5. és 6. Cikkeiben, bizonyos előírt jogok biztosítására vonatkozóan pedig a 16. Cikkben engedett fenntartásokon kívül az egyezmény külön szabályozza az általa biztosított védelem általános korlátjait.

Az időbeli korlátozást az RE 14. Cikke szabályozza. A Római Egyezmény alapján biztosítandó védelem legrövidebb időtartama csak 20 év, amit annak az esztendőnek a végétől kell számítani, amelyben

– a hangfelvételt, illetőleg a hangfelvételre vett előadást rögzítették;

– az előadást tartották, ha azt nem hangfelvételen rögzítették, és védelmének kérdése egyéb, például audiovizuális rögzítés kapcsán merül fel;

– a sugárzás történt.

Az Európai Közösség Védelmi idő irányelve szerint a szomszédos jogok védelmi ideje már legalább 50 év.

A védelem alól a felhasználás jellegétől függő kivételek nemzeti törvényhozás útján való engedését az RE 15. Cikke a következő esetekben teszi lehetővé:

– magáncélú felhasználás;

– időszerű eseményekről szóló beszámolók kapcsán rövid részletek felhasználása;

– rövid életű rögzítés készítése a műsorsugárzó szervezet által, saját eszközeivel és saját sugárzása céljára;

– kizárólag oktatás vagy tudományos kutatás (utóbbit a BUE nem említi) céljára történő felhasználás.

Ezenfelül bármely szerződő állam ugyanazokat a korlátozásokat rendelheti el a szomszédos jogok vonatkozásában, mint amelyeket szerzői jogok kapcsán előirányoz; kényszerengedélyt azonban nem vezethet be olyan esetekben, amikor ez nem áll összhangban a Római Egyezmény előírásaival.

e) Szomszédos jogi külön megállapodások lehetősége

Az RE 22. Cikke a BUE 20. Cikkéhez hasonlóan engedi, hogy a szerződő államok külön megállapodásokat létesítsenek egymás között, amennyiben azok a Római Egyezmény alapján védelemre jogosultaknak szélesebb körű jogokat biztosítanak, vagy a Római Egyezmény szabályaival nem ellentétes egyéb rendelkezéseket tartalmaznak. Idáig két ilyen külön megállapodás jött létre: a Genfi Egyezmény (HFE) és a Műhold Egyezmény (ME).

Az ME nem tett szert nemzetközi jelentőségre. Létrejöttét annak idején az ún. „távközlési” műholdak útján történő, nem a nagyközönségnek közvetlen vételre szánt sugárzások terjedése indokolta, amelyeket, a „műsorszóró” műholdak eleve közvetlen vételre szánt sugárzásával ellentétben éveken át csak földi áthangolás és felerősítés után, külön földfelszíni elosztással, rendszerint vezetékes átvitellel lehetett a nyilvánossághoz közvetíteni. Ez a tényállás ily módon két okból sem illeszkedett a műsorsugárzásnak („broadcasting”) az RE 3. Cikkében meghatározott fogalmába, amely egyrészt vezeték nélküli átvitelre korlátozódik, másrészt megkívánja, hogy a sugárzás hangokat és képeket nyilvános vételre továbbítson. A ME-ben ezért a távközlési műholdat használó adóállomás érdekeit úgy kívánták védeni, hogy a szerződő államokat kötelezték, akadályozzák meg műhold útján továbbított műsorhordozó jelek nyilvánossághoz közvetítését bármely (tehát akár vezeték nélkül, akár vezeték útján továbbító) olyan elosztó révén, akinek nem szánták az adást (ME 1., 2. cikk). Az ME 3. cikke kifejezetten kizárta az ME alkalmazását eleve műsorszóró műholdak használata esetére. Az ME nem ad új jogot a sugárzó szervezeteknek, kivédve ezzel a többi érintett jogosulti kör hasonló igényeit, és nem védi a sugárzó adóállomás műsorát sem, csupán annak műsorhordozó jeleit, a végrehajtás módját az egyes részes államokra bízva.

A vevőantennák fejlődése időközben gyakorlatilag értelmetlenné tette a távközlési és a műsorszóró műholdak közötti megkülönböztetést, hiszen a távközlési műholdak útján „pontról pontra” szánt sugárzások javarészt szintén széles körben foghatókká váltak. Ennek szerzői és szomszédos jogi következményeit először az Európai Közösség vonta le a már más vonatkozásokban is említett Műhold irányelvében. Ily módon az ME lényegében túlhaladottá vált. Máig is csak 37 részes állama van, többségükben fejlődő országok. Utoljára Kolumbia és a Koreai Köztársaság váltak szerződő országává, 2012-ben, illetve 2014-ben. Magyarország nem ratifikálta. Részesei viszont az Amerikai Egyesült Államok és az Orosz Föderáció, amelyek közül az előbbi távol maradt a Római Egyezménytől.

6. A hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezmények – a Genfi Egyezmény

A) Az egyezmény időszerűsége és fejlődése

Amíg a szomszédos jogi védelemben érdekelt államok azon fáradoztak, hogy a Római Egyezmény előírásaival összhangba hozzák nemzeti törvényeiket, rohamosan terjedt a hangfelvételek jogosulatlan másolása. Ez a hangfelvételgyártásban érdekelt államokat arra ösztönözte, hogy a nemzeti törvények adott megoldásaihoz igazodó, haladéktalanul alkalmazható egyezményt hozzanak létre a nemzetközi hanglemez-kalózkodás megfékezésére. A Genfi Egyezmény (HFE) az elfogadását követő alig másfél év után, 1973. április 18-án már hatályba is lépett. 2022-ben 80 szerződő állama volt. Magyarország 1975. május 28-ai hatállyal csatlakozott hozzá (kihirdette: 1975. évi 18. törvényerejű rendelet). A HFE részesei többek között az Amerikai Egyesült Államok, Kína és az Orosz Föderáció is, amelyek a Római Egyezménytől távol maradtak. A Genfi Egyezmény nem létesített uniót, igazgatása a WIPO feladata.

B) Főbb sajátosságok

A Genfi Egyezmény koncepciója négy lényeges vonatkozásban különbözik a Római Egyezmény rendszerétől:

a) Kizárólag egy szomszédos jogi jogosulti kör, a hangfelvétel-előállítók védelmére irányul, nem kívánva meg előadóművészek és műsorsugárzók jogvédelmének egyidejű megalapozását. A HFE Preambuluma szerint az egyezmény azonban abból indul ki, hogy a hangfelvételek előállítóinak védelme majd az érintett előadóművészek és szerzők érdekeit is szolgálja. A HFE 7. Cikke pedig előírja, hogy az egyezmény szabályait nem lehet a szerzők és a szomszédos jogi jogosultak részére a nemzeti törvényekben vagy nemzetközi egyezmények alapján nyújtott védelmet csorbító módon értelmezni, és kifejezetten a szerződő államokra bízza, hogy a hangfelvételen rögzített előadás művészeinek nyújtanak-e védelmet és mennyiben.

b) „Nyílt” egyezmény, amelynek részese lehet az ENSZ rendszerébe tartozó bármely állam, függetlenül attól, hogy részese-e valamelyik sokoldalú nemzetközi szerzői jogi egyezménynek vagy a Római Egyezménynek [HFE 9. Cikk 1. pont].

c) Nem a belföldiekkel való egyenlő bánásmód elvének az alkalmazását írja elő, hanem meghatározza azokat a jogsértő cselekményeket, amelyekkel szemben hatékony védelem nyújtását kívánja meg (HFE 2. Cikk).

d) Nem ír elő meghatározott alanyi jogokat, hanem bizonyos megkötéssel a szerződő államokra bízza a védelemhez szükséges jogi eszközök megválasztását (HFE 3. Cikk).

C) A Római Egyezmény szabályaitól eltérő főbb érdemi előírások

Tárgyi hatályát tekintve a Genfi Egyezmény nem csupán a hangfelvétel többszörözésével szemben, hanem jogtalanul készített másolatok terjesztésével és terjesztést célzó importjával szemben is véd (HFE 2. Cikk). Ugyanakkor nem vonatkozik a hangfelvétel másodlagos felhasználásának, előadásának, sugárzásának vagy más nyilvánossághoz közvetítésének eseteire, így nem kívánja meg a hangfelvétel másodlagos felhasználásáért fizetendő díjazás biztosítását sem. Személyi hatályának meghatározásakor a Genfi Egyezmény kizárólag a valamely szerződő államhoz kapcsoló honosság ismérvét kívánja meg (HFE 2. Cikk). Az egyes szerződő államok által az egyezmény alkalmazása végett meghatározott eszközök között szerepelnie kell a következő négy közül legalább egynek: az angol-amerikai „copyright” értelmében vett szerzői jognak, más különleges („spécifique”, „specific”) jognak, a tisztességtelen verseny elleni törvényen alapuló védelemnek vagy büntetőszankcióknak (HFE 3. Cikk). A védelem korlátai között a Genfi Egyezmény kifejezetten módot ad kényszerengedélyezés bevezetésére a következő feltételekkel: a sokszorosítás kizárólag az oktatás vagy a tudományos kutatás célját szolgáló felhasználásra történhet; a kényszerengedély az azt megadó hatóság államának területére korlátozódik; a kényszerengedély alapján végzett sokszorosítás méltányos díjazás ellenében történik (HFE 6. Cikk). Fenntartásoknak nincs helye (HFE 10. Cikk). Az olyan állam azonban, amely az egyezmény elfogadását megelőzően csak az első rögzítés helye alapján védett hangfelvétel-előállítókat, nyilatkozatban közölheti, hogy továbbra is csak ezt az ismérvet fogja alkalmazni [HFE 7. Cikk 4. pont]; Kína és Olaszország tettek ilyen nyilatkozatot.

7. A hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezmények – a WIPO 1996. évi szerződései

A) Kiváltó okok és a vonatkozó diplomáciai konferencia

A műszaki és gazdasági-társadalmi fejlődés az 1980-as években sem állt meg, sőt, közismert módon példa nélküli ütemben felgyorsult. A hatvanas-hetvenes években egyhangúan elfogadott szerzői és szomszédos jogi egyezmények továbbfejlesztésre szorultak. A WIPO-ban tömörült tagállamok azonban visszariadtak mind a BUE, mind a Római Egyezmény hagyományos, egyhangúságot megkívánó felülvizsgálatától, főleg két okból. A fejlett ipari és a fejlődő országok közötti ellentétek már az 1967-es stockholmi kormányközi revízió eredményeinek a hatálybalépését is meggátolták, mivel a fejlett országok nagy része a nemzetközi szerzői jogvédelem alapjainak megbontását látta a gyarmati sorból kiemelkedett új országoknak biztosítani kívánt kedvezményekben, és négy évre rá újabb diplomáciai konferencián kellett a BUE vonatkozó, már aláírt jegyzőkönyvét szigorítani és függelékké alakítani. Időközben csak nőtt a fejlődő országok aránya, és a Berni Unió taglétszáma száz fölé emelkedett.

Másrészt az új műszaki, fokozódó mértékben digitális szellemitermék-felhasználási módok a fejlett ipari országokon belül is újszerű érdekellentétekhez vezettek, így például a kiadók és a fotomechanikus másolásban érdekeltek, majd a filmgyártók és a kábeles műsorterjesztők, illetőleg az audiovizuális rögzítő ipar között. Az ipari vonatkozású szellemi termékek felhasználásának korszerű módjai egyúttal az iparjogvédelem nemzetközi kereteit is feszegetni kezdték. A világkereskedelem globalizálódása a WIPO óvatos álláspontjával szemben a GATT keretében keresett a „szellemi tulajdon” védelmének globális fejlesztését szolgáló lehetőséget. Az 1980-as évek végére aztán kialakult a GATT szervei és a WIPO közötti munkamegosztás: előbbi égisze alatt a szerződő államok a „szellemi tulajdon” kereskedelmi vonatkozású védelmének nemzetközi fejlesztése, a jogérvényesítés és vitarendezés szabályozása terén léptek előre, a WIPO pedig a meglévő egyezményeinek korszerű anyagi jogi kiegészítésére vett irányt. A GATT Világkereskedelmi Szervezetének 1994. évi alapításakor a vonatkozó szerződés 1c mellékleteként létesült TRIPs az anyagi jog fejlesztése terén korántsem lehetett végállomás, már születésekor is kellő terepet hagyott a WIPO-nak, például a művek és szomszédos jogi egyéni teljesítmények internetes felhasználása vagy a digitális technológia hozzáférést biztosító alkalmazásának védelme, illetőleg a digitális jogkezelés alapjainak az elektronikus információ védelmével való megvetése terén. (A TRIPs szabályait szerzői jogi törvényünknek jelen kommentárja a megfelelő vonatkozásaiban, törvényhelyenként taglalja.)

A WIPO számára kezdetben a jogforrási forma választásának kérdését vetette fel a meglévő egyezményekkel való összefüggés biztosításának, ugyanakkor a részes államaik egyhangú döntési kényszerétől való függetlenedésnek a kettős követelménye. A szervezet először egy lehetséges „jegyzőkönyv” intézményét vette célba, a védjegyek regisztrálására alkotott ún. Madridi Unió modernizálását elért 1989. évi „Madrid Protocol” bevált példája nyomán, a BUE egyhangú stockholmi felülvizsgálatának meghiúsult jegyzőkönyv-megoldása azonban inkább óvatosságra intett. A szomszédos jogi szabályozás korszerűsítése terén 1993-tól már általánosabb meghatározással egy lehetséges új „eszköz” („possible new instrument”) kidolgozására létesült szakértői bizottság.

A szakértői bizottságok 1995. szeptemberi ülésén az USA diplomáciai konferencia összehívását javasolta egy szerzői jogi és egy szomszédos jogi nemzetközi szerződés létrehozása végett. Erre 1996 decemberében került sor. A WIPO akkori 161 tagállama közül 127 képviseltette magát a konferencián, köztük Magyarország is. A nemzetközi jogalanyiságú Európai Közösség küldöttsége is részt vett szavazati joggal, azzal a feltétellel azonban, hogy nem a saját, hanem az akkori 15 tagállam egységes szavazatait adhatja le, amennyiben azok külön nem szavaznak, de a szavazáskor jelen vannak.

A konferencia elé terjesztett alapvető javaslatok („basic proposals”) egyrészt a szerzői jog és az előadóművészek, valamint hangfelvétel-előállítók jogait érintő párhuzamos, másrészt a két javasolt szerződésre irányuló külön tervezeteket tartalmaztak. A javaslatok közül nem került elfogadásra a berni uniós kényszerengedélyezési lehetőségek eltörlése, az egyébként elfogadott bérleti jog definíciója, illetőleg az előadóművészeknek és hangfelvétel-előállítóknak a rögzített teljesítményeik módosítására vonatkozó, a többszörözési joguk mellett kifejezetten is javasolt engedélyezési jog. Nem is tárgyalták az EK jog mintájára az adatbázisokba befektető üzemeltető javára javasolt sui generis jogot. Csak ad referendum fogadták el a résztvevők az audiovizuális előadások védelmére előterjesztett alternatív javaslatokat; a kérdés a filmgyártók érdekeivel való egyeztetés keretében mindmáig egy külön szerződés folyamatban lévő előkészítésének a tárgya, a vita különösen az előadóművészeknek a film bérbeadásával kapcsolatos igényei és az alkalmazandó jog kérdésében bontakozott ki.

A műsorsugárzók jogainak digitális környezetben történő nemzetközi védelmére nézve nem készült javaslat az 1996. évi diplomáciai konferencia számára. A WIPO Szerzői- és Szomszédos Jogi Állandó Bizottsága azonban foglalkozik a kérdéssel.

A WIPO szerződések rendelkezéseinek túlnyomó többségét megvitatásuk után az I. Főbizottság egyhangúan fogadta el. Szavazásra csak három javaslatot kellett bocsátani: a bérbeadási jog és a szomszédos jogokra vonatkozó belföldiekkel egyenlő elbánás elve elfogadásakor, illetve a rádiósugárzás kényszerengedélyezése eltiltásának elvetésekor.

A két 1996. évi WIPO szerződés (a WCT és az előadásokról és hangfelvételekről szóló szerződés), a Berni Uniós Egyezmény, illetve a Római Egyezmény részesei számára ezeknek az anyaegyezményeknek a BUE 20. Cikke, illetve az RE 22. Cikke szerinti külön megállapodás, amely azoknál szélesebb körű jogokat tartalmaz, és az előírásaikkal nem ellentétes.

A WIPO közgyűlés 1999 szeptemberében „digitális munkatervet” (digital agenda) hagyott jóvá e szerződések mielőbbi, akkor 2001 végéig tervbe vett hatályba léptetésének előmozdítására, a szellemi termékek védelmének nyitva maradt és digitális felhasználásukat érintő további, internetes engedélyezésükre és közös jogkezelésükre is kiterjedő nemzetközi szabályozásának előkészítésére, a fejlődő országoknak a nemzetközi szellemi tulajdonvédelembe való bekapcsolódásának szélesítésére.

Az 1996. évi WIPO szerződések 2002. március 6-án (a szerzői jogi – WCT), illetve 2002. május 20-án (az előadásokra és hangfelvételekre vonatkozó szerződés – WPPT) léptek hatályba, a megkívánt aránylag magas számú, 30–30 szerződő államban bekövetkezett megerősítésüket követően.

B) WIPO Szerzői Jogi Szerződés

a) Kapcsolat a Berni Uniós Egyezménnyel

A WIPO Szerzői Jogi Szerződés, azaz a WCT 1. cikk (4) bekezdése előírja, hogy: „A Szerződő Felek betartják a Berni Egyezmény 1–21. cikkeiben és Függelékében foglalt rendelkezéseket”. Ezek a cikkek a BUE érdemi, nem adminisztratív szabályait tartalmazzák (vö. 2.5. pont); közöttük a BUE 6bis Cikket is, amely a szerző morális jogainak védelmét irányozza elő, és amelyet a TRIPs kirekesztett saját kötelező hatálya alól. A BUE 1971. évi párizsi szövegének érdemi szabályait a WCT a saját tartalmába építette be minden részes államára kötelezően, függetlenül attól, hogy tagja-e vagy sem a BUE-nek; utóbbi körbe ez idő szerint egy részes állam sem esik. A vonatkozó, a diplomáciai konferencián közösen elfogadott, megegyezéses (hivatalos fordítás szerint: közös) nyilatkozat („agreed statement”) a többszörözési jogot biztosító BUE 9. Cikkével kapcsolatban leszögezi, hogy „az teljes mértékben alkalmazandó digitális környezetben is, különösen művek digitális formában történő felhasználására. Egyetértés van abban, hogy valamely védett mű valamely elektronikus eszközben digitális formában való tárolása a BUE 9. Cikke értelmében vett többszörözés.”

A BUE 2–6. Cikkei a BUE személyi és területi hatályát, a védett jogok tárgyainak körét és az Unió alapelveit (a belföldiekkel azonos elbánás követelményét, a védelem alakisághoz kötésének tilalmát és a közvetlenül biztosított jogok minimum jellegét) határozzák meg. Ezeket az elveket a WCT 3. cikkéből következően értelemszerűen kell alkalmazni az új szerződés keretében. Erre nézve a WCT 3. cikkéhez fűzött „megegyezéses nyilatkozat” nyújt eligazítást, amiből kiemelendő „az Unió valamely országának honosa” meghatározás értelmezése az Európai Közösség lehetséges csatlakozására tekintettel. Eszerint ez a meghatározás kormányközi szervezet esetében a szervezet tagállamainak honosaira vonatkozik.

A WIPO Szerzői Jogi Szerződés újszerű, a BUE szabályain túllépő rendelkezéseire „Bern plusz” jelöléssel szoktak az irodalomban utalni. Ez a megkülönböztetés a GATT Urugay forduló tárgyalásai során a TRIPs-be foglalt új szabályokra vonatkozóan terjedt el.

Az érdemi szabályokat a WCT 1–14. cikkei, az adminisztratív rendelkezéseket pedig a 15–25. cikkek tartalmazzák.

b) A szerzői jogok tárgyköre

A WCT 2. cikke megerősíti azt a BUE meghatározásából következő szabályt, hogy: „[…] a védelem a kifejezési formákra terjed ki, és nem vonatkozik az önmagukban vett ötletekre, eljárásokra, működési módszerekre, illetve matematikai műveletekre.” Ebből a szabályból implicite következik a BUE 2. Cikk (1) bekezdésének megerősítése abból a szempontból is, hogy valamely mű védelme nem kifejezésének változtatható módjától vagy formájától (nyomtatásától, előadásától, fordításától, kódolásától, digitális hozzáférhetővé tételétől stb.) függ, hanem a mű különbözőképpen közvetíthető eredeti kifejezésének megnyilvánulásától.

A WIPO Szerzői Jogi Szerződés egyértelműen tisztázza, hogy számítógépi programokat a BUE alá eső szerzői jog tárgyaként, írásműként kell védeni (WCT 4. cikk). A WCT-vel kapcsolatban elfogadott nyilatkozat hozzáfűzi, hogy ennek a védelemnek a terjedelme megfelel a TRIPs vonatkozó előírásának is.

A WCT 5. cikke a korszerű adatbázisokra is kiterjedően fejleszti tovább a BUE gyűjteményes műre vonatkozó meghatározását, amely még csak művek válogatására és elrendezésére irányult. A TRIPs előírásaira építve védeni rendeli adatok vagy más anyag bármilyen formában történt összeállítását, amely tartalmának válogatása vagy elrendezése folytán szellemi alkotást jelent. Ez a védelem nem terjed ki magukra az adatokra vagy az anyagra, és nem érint semmilyen, a válogatásba felvett adaton vagy anyagon fennálló szerzői jogot. A WCT ugyanakkor nem terjed túl az adatbázis mint szerzői alkotás védelmén.

c) A nevesített jogok körének bővítése

ca) A WCT 6. cikk (1) bekezdése nevesíti a terjesztési jogot, ami a BUE által megkövetelt többszörözési jogban csupán benne rejlik. Tartalma a szerzői művek eredeti és másolati példányainak eladás vagy tulajdonuk egyéb átruházása útján való nyilvános hozzáférhetővé tétele kizárólagos engedélyezési jogában áll. A WCT 6. cikk (2) bekezdése leszögezi, hogy a szerződés nem érinti a szerződő felek szabadságát a terjesztési jognak a műpéldány tulajdonának első jogosított átruházását követő kimerülése esetleges feltételeinek meghatározására. E rendelkezés összhangban áll az Európai Unió jogkimerülési szabályaival, amelyek a jelenlegi európai bírósági gyakorlat értelmében kizárják a nemzetközi jogkimerülés tagállamonkénti alkalmazását is. Ugyanakkor nem ütköznek a TRIPs 6. Cikkével sem, amely ugyan a jogkimerülés szabályozásának tagállami szabadságát csak vitarendezés céljaira biztosítja kifejezetten, ám azt nem zárja ki a szerződő felek általános célú jogkimerülési rendelkezéseire nézve: csupán hivatkozási alapul nem szolgál hozzá. A vonatkozó, megegyezéses nyilatkozat szerint példányokon dologi példányok értendők.

cb) A WCT 7. cikke műkategóriák és műhordozók szerinti megszorításokkal bevezeti a szerzők számítógépi programjai, filmalkotásai és hangfelvételen rögzített művei példányainak nyilvános kereskedelmi bérbeadására irányuló engedélyezési jogát. Ez a jog nem biztosítandó olyan programok esetében, amelyek maguk nem a bérbeadás lényeges tárgyai (például csupán valamely bérbe adott gép működéséhez szükségesek), és filmalkotások bérbeadásánál csak akkor, ha a bérbeadásuk már olyan széles körű másolásukat eredményezte, hogy az jelentősen csorbítja a többszörözésükhöz való jogot („impairment test”: károsítási vizsgálat). Hangfelvételen rögzített művek bérbeadására vonatkozóan olyan államban, ahol a szerzőt ennek fejében 1994. április 15-én, a Világkereskedelmi Szervezet és a TRIPs létesítésének napján csak díjigény illette meg, ez a rendszer a TRIPs-szel összhangban fenntartható és a szerzőnek a hangfelvételei példányainak bérbeadására irányuló engedélyezési jog csak akkor biztosítandó, ha a bérbeadás többszörözési jogának lényeges csorbítását eredményezi.

cc) A WCT 8. cikke a mű nyilvánossághoz közvetítésének kizárólagos engedélyezési jogát szabályozza újra, nem érintve a BUE-ben már biztosított, a művek nyilvános előadása közvetítésére, sugárzására és a sugárzás más által történő nyilvános átvitelére, felolvasása nyilvános átvitelére, audiovizuális adaptációi vagy másolatai, valamint a filmalkotások nyilvános előadására és kábeles átvitelére vonatkozó engedélyezési jogokat. A nyilvánossághoz közvetítés korszerű joga a mű vezetékes vagy vezeték nélküli, egyidejű nyilvánossághoz közvetítése mellett magában foglalja a mű nyilvános hozzáférhetővé tételét is oly módon, hogy ahhoz bárki, általa választott helyről és időben, egyedileg hozzájuthasson. Ez a művek nyilvános „internetes” felhasználásának engedélyhez kötését jelenti. Az ehhez fűződő „megegyezéses nyilatkozat” szerint a közvetítést lehetővé tevő vagy azt eszközlő fizikai berendezés önmagában nem valósít meg a BUE értelmében vett közvetítést; a WCT 8. cikke nem zárja ki továbbá a BUE 11bis Cikk (2) bekezdésében lehetővé tett sugárzási, illetőleg sugárzás átvitelére irányuló kényszerengedélyezést (ez a lehetőség az európai uniós közös piacon már nem járható út).

d) A jogok korlátozása

A WCT 8. cikke kizárja a fényképészeti műveken biztosított szerzői jogok védelmi idejének a BUE 7. Cikk (4) bekezdésében lehetővé tett korlátozását.

A WCT 10. cikke Korlátozások és kivételek címmel két újszerű rendelkezést tartalmaz. Egyrészt általánosítja azt a BUE 9. Cikkében a többszörözési jog tekintetében – hármas teszt alapján – adott lehetőséget, hogy a szerződő felek (a részes államok) nemzeti jogalkotásukban a szerzőknek a szerződés alapján védett jogait bizonyos különös esetekben, a mű szokásos kiaknázásába nem ütköző módon és a szerző jogszerű érdekeit egyébként sem indokolatlanul sértő korlátozásoknak vagy kivételeknek vessék alá [WCT 10. cikk (1) bek.]. Másrészt kötelezi a szerződő feleket, hogy a Berni Egyezmény alkalmazásakor az abban előirányzott jogok bármely korlátját vagy azok alól engedett kivételt olyan különös esetekre korlátozzák, amelyek nem ütköznek a mű szokásos kiaknázásába, és a szerző jogszerű érdekeit egyébként sem sértik indokolatlanul [WCT 10. cikk (2) bek.]. Ennek a kötelezettségnek kivételek meghatározásával történő teljesítése értelemszerűen ugyancsak a részes államok jogalkotási, illetve azon túl jogalkalmazói értelmezési hatáskörébe esik. A szerződés általános szempontjainak gyakorlati érvényesítése nem függhet magánszemélyek esetenként egyéni elbírálásától, azok a részes államokhoz szólóan túlmennek a magánjog mindenki által betartandó általános elvein, aminők a jóhiszeműség vagy a tisztesség.

A WCT 10. cikkéhez fűzött megegyezéses nyilatkozat szerint az előírások megengedik a szerződő államoknak, hogy jogukban fenntartsanak és a digitális környezetre megfelelően kiterjesszenek korlátozásokat és kivételeket, amelyeket a Berni Egyezmény értelmében elfogadhatónak tartottak. Hasonlóképpen, ezeket az előírásokat úgy kell érteni, hogy megengedik a digitális hálózati környezetnek megfelelő új kivételek és korlátozások kialakítását. Egyetértés van abban is, hogy a WCT 10. cikk (2) bekezdése nem szűkíti, de nem is bővíti a Berni Egyezmény által engedett korlátok és kivételek alkalmazhatóságának körét.

e) Műszaki megoldásokkal kapcsolatos kötelezettségek

ea) Művek műszaki védelme megkerülésének tilalma

A digitális kódolás lehetővé tette az ilyen módon kifejezett tartalomhoz való hozzáférés jogi tiltása mellett annak technikai megakadályozását is. A hozzájutás elektronikus jelszavai (passwords) és a többszörözést azonosító digitális vízjelek mellé elterjedtek a védett információ kifejezése elektronikus kódjának, a kettes számrendszeren alapuló 0 és 1 diszkrét egységek (bináris digitek, ún. bit-ek) meghatározott sorrendjének felismerhetetlenné keverését előidéző programok (Content Scrambling Systems, CSS), amelyek illetéktelen megismerési kísérlet esetén automatikusan működésbe lépnek. Ezek megkerülésére, illetőleg hatástalanítására az USA-ban és Európában egyaránt CSS-programokat alkottak szoftverfejlesztők, okot adva a digitális tartalmat védő műszaki megoldások megkerülésének önmagában való tiltására is.

A WCT 11. cikke kötelezi a szerződő feleket, hogy megfelelő jogi védelmet és hatékony jogorvoslatot biztosítsanak az olyan hatékony technológiai eszközök megkerülésével szemben, amelyeket szerzők alkalmaznak a WCT vagy a Berni Egyezmény alá eső jogaik gyakorlásával kapcsolatban, és amelyek műveik vonatkozásában korlátozzák az érintett szerzők által nem engedélyezett, illetve a törvény által meg nem engedett cselekményeket.

Az Egyesült Államok szerzői jogi törvényének 1201. szakasza és az INFOSOC irányelv 6. cikke, utóbbinak megfelelően pedig az Szjt. 95. §-a is, a műszaki védelem megkerülését célzó eszközöknek már a gyártását, ilyen célú forgalmazását, sőt, kereskedelmi céllal való birtoklását is tiltják, függetlenül adott alanyi jogot sértő tényleges alkalmazásuktól. Ennek megfelelően az ilyen eszközök elleni hatékony jogvédelem sem merülhet ki a szerzői jog megsértésére irányuló polgári jogi szankciók alkalmazásában. Az utóbbiak egy része ugyanakkor (például elégtételadás, gazdagodás visszatérítése, kártérítés) meghatározott sértett hiányában nem is értelmezhető: a tiltásból eredő kötelezettségnek azonban nincs szükségképpen jogosultja.

eb) Jogkezelésre vonatkozó elektronikus információ (jogkezelési adat) védelme

A WCT 12. cikk (1) bekezdése arra kötelezi a szerződő feleket, hogy megfelelő és hatékony jogorvoslatot biztosítsanak az olyan személlyel szemben, aki szándékosan elköveti az alábbi cselekmények valamelyikét, amelyről tudja, illetve a polgári jogi jogorvoslat szempontjából észszerűen eljáró félként tudnia kellene, hogy az előidézi, lehetővé teszi, megkönnyíti vagy leplezi az WCT, illetve a Berni Egyezmény alá tartozó valamely jog megsértését, nevezetesen:

– elektronikus jogkezelési adatot jogosulatlanul eltávolít vagy megváltoztat;

– jogosulatlanul terjeszt, terjesztés céljából behoz, sugároz vagy a nyilvánossághoz másként közvetít jogosulatlanul műveket vagy művek olyan példányait, amelyekről tudja, hogy azokról a jogkezelési adatot jogosulatlanul eltávolították vagy azokon megváltoztatták. A WCT 12. cikk (2) bekezdése szerint a 12. cikk olyan információra vonatkozik, amely azonosítja a művet, szerzőjét, a műre vonatkozó bármely jog jogosultját, vagy a mű felhasználására vonatkozó feltételekről tájékoztat, valamint bármely ilyen információra utaló számot, illetőleg kódot tartalmaz, ha bármely ilyen adat csatolva van a mű példányához, vagy feltüntetésre kerül nyilvános közvetítésével kapcsolatban.

Ebben a körben a szerzői jog megsértésére irányuló szankciók nehézség nélkül alkalmazhatók.

A WCT 12. cikkéhez fűzött „megállapodásos nyilatkozat” szerint a biztosított jogok alatt mind kizárólagos jogok, mind díjazásra irányuló jogok értendők. Egyetértés volt továbbá abban, hogy a szerződő felek e cikk alapján nem fognak olyan jogkezelési rendszert kialakítani, amely a WCT-ben vagy a Berni Egyezményben tiltott formalitásokat kívánna meg, megtiltva ezzel az áruk szabad mozgását, vagy gátolva a jogok WCT-ben biztosított élvezetét.

f) A jogok érvényesítésének biztosítása

Az érdemi szabályok között a TRIPs jogérvényesítésre vonatkozó szabályaira épül a WCT 14. cikke, amelynek értelmében a szerződő felek nemcsak a WCT alkalmazásához szükséges intézkedések megtételére vállalnak kötelezettséget, hanem a 14. cikk (2) bekezdése szerint annak biztosítását is vállalják, hogy jogaikban olyan jogérvényesítési eljárások állnak rendelkezésre, amelyek hatékony fellépést tesznek lehetővé bármely, a WCT-ben szabályozott jog megsértésével szemben. Ebbe a WCT szerint beleértendők a jogsértések megelőzését szolgáló gyors és további jogsértésektől elrettentő jogorvoslatok. Ezt az általánosan átfogó rendelkezést a TRIPs 41. és 44–46. Cikkei részletes szabályai, valamint a Jogérvényesítési irányelv rendelkezései alapján lehet a gyakorlatban értelmezni.

g) A szerződő felek köre

A WIPO Szerzői Jogi Szerződés részes államainak a száma 2022-re meghaladta a százat (112 részes állama van). Az Európai Közösség és az Európai Unió tagállamai 2009. december 14-én erősítették meg aláírásaikat. Így amikor az Európai Közösség a WCT részesévé vált, addigra a szerződés rendelkezéseit a tagállamok már mind nemzeti jogukba implementálták. Az Európai Unióhoz 2004 óta csatlakozott 13 állam közül a WCT-t már annak a hatálybalépéséhez szükséges első harminc részes fél között megerősítette Csehország, Magyarország, Lettország, Litvánia, Szlovákia és Szlovénia; őket követte Ciprus, Horvátország, Bulgária, Románia és Lengyelország. Málta és Észtország azonban az Európai Unióhoz történő csatlakozásuk előtt nem lettek részes államok. A tengeren túli országok közül az Egyesült Államok és Japán kezdettől részesei a WCT-nek, és a szerződés számos fejlődő ország vonatkozásában is hatályban van már.

C) WIPO Előadásokról és Hangfelvételekről szóló Szerződés

a) A Római Egyezményhez való viszony

WIPO Előadásokról és Hangfelvételekről szóló Szerződés (WPPT, amelyet a 2004. évi XLIX. törvény hirdetett ki) 1. cikke szerint nem csorbítja azokat a jogokat és kötelezettségeket, amelyek a szerződő felek között a Római Egyezmény alapján fennállnak, és nem sért más egyezmény hatálya alá eső jogokat. A WCT-től eltérően azonban a WPPT sem a Római Egyezmény, sem más szomszédos jogi egyezmény rendelkezéseit nem építi globálisan saját anyagi szabályozása keretébe.

Személyi hatályát tekintve azonban a WPPT 3. cikk (2) és (3) bekezdései beemelik a Római Egyezmény 4–5. és 17. Cikkének védelemre jogosító kapcsolóelveit, illetőleg a rájuk vonatkozó fenntartások lehetőségeit, mintha mindegyik szerződő fél a Római Egyezmény szerződő állama lenne. A kiindulópont a WPPT 3. cikk (1) bekezdésében leszögezett, valamelyik szerződő félhez kapcsoló honosság elve („nationals” – állampolgárok és az általánosan elfogadott értelmezés szerint az érintett szerződő fél joga szerint ott letelepedett jogi személyek). Ezt korlátozhatják a szerződő felek megfelelő nyilatkozatokkal az adott előadó-művészi, illetve hangfelvétel-előállítói teljesítmény Római Egyezmény említett cikkeiben meghatározott, védelemre jogosító feltételei valamelyikével. Magyarország nem élt ezzel a lehetőséggel, így bármely más részes fél honosának előadását vagy hangfelvételét védelemben kell részesítenünk, ha az a Római Egyezményben előirányzott bármilyen módon más szerződő fél területéhez kapcsolódik.

A WPPT 3. cikkéhez az Európai Közösség lehetséges részessé válására tekintettel fűzött megegyezéses nyilatkozat szerint ott, ahol a Római Egyezmény „más Szerződő Állam honosát” említi a szerződés alkalmazásakor olyan nemzetközi szervezet tekintetében, amely ennek a szerződésnek szerződő Fele, valamelyik olyan állam honosát kell érteni, amely annak a szervezetnek tagja.

A WPPT 1. cikk (2) bekezdése kiemeli, hogy a szerződés nem sértheti a szerzői műveken biztosított védelmet. A bekezdéshez fűzött megegyezéses nyilatkozat hangsúlyozza, hogy a művet előadó művésznek vagy az azt rögzítő hangfelvétel-előállítónak a hozzájárulása nem pótolja a szerző hozzájárulását és viszont.

b) Alapfogalmak korszerűsítése

A WPPT 2. cikkében foglalt meghatározások a korábbi szomszédos jogi egyezményekhez képest kiterjesztő módon határoznak meg alapvető fogalmakat.

A védelemre jogosító előadó-művészi teljesítmény fogalma nem csupán szerzői művek, hanem a folklór kifejezéseinek előadását is kötelezően felöleli. A hangfelvétel nem csupán tényleges, hanem másképpen megjelenített, „képviselt” hangok („representation of sounds”) rögzítését is jelenti. Utóbbi alatt számítógéppel képzett vagy átalakított hangok digitális kódjának utóbb hangfelvétel formájában való rögzítését kell érteni. Ennek megfelelően módosult a hangok rögzítésének fogalma is, amely kiterjed a kódolt formában („képviselten”) létrehozott hangok dologi megtestesítésére is, amiről további eszközzel érzékelhetővé (hallhatóvá) tehetők. A hangfelvétel előállítójának meghatározása a WPPT értelmében nem csak bővül a Római Egyezmény és a HFE által adott definíciókhoz képest, hanem azoktól el is tér: előállítónak minősül, aki a hangok első rögzítését kezdeményezi, és azért felel. Nem szükséges, hogy a rögzítést maga valósítsa meg, sem pedig, hogy azt anyagilag maga fedezze. Valamely rögzített előadás vagy hangfelvétel dologi másolatok útján történő megjelentetése („publication”) fogalmát a WPPT a BUE meghatározásának [BUE 3. Cikk (3) bek.] megfelelő alkalmazásával határozza meg. Bővült a műsorsugárzás meghatározása is: egyrészt kifejezetten felöleli a műholdas átvitelt, másrészt pedig a kódolt jelek sugárzását, ha a sugárzó szervezet gondoskodik dekóderek nyilvános hozzáférhetőségéről.

Sajátos a WPPT-nek a nyilvánossághoz közvetítés fogalma. A Római Egyezmény 12. Cikke erről a kereskedelmi forgalomba hozott hangfelvételek közvetlen felhasználására szorítkozóan szól, a hangfelvétel előállítójának és a rögzített előadás művészének egyszeri díjigénye vonatkozásában. Ebben az összefüggésben a Római Egyezmény a hangfelvétel rádiósugárzása mellett külön említi annak bármely más nyilvánossághoz közvetítését, ez alatt azonban nem annak a távolba közvetítését, hanem a jelenlévők számára történő közvetlen lejátszását, nyilvános közvetítését érti. Nyilvánosan vehető átvitelét csak sugárzás formájában nevesítette, a vezetékes átvitelt már nem érintve. A WPPT 2. cikk g) pontja viszont a rádiósugárzástól elkülönítve határozza meg a nyilvánossághoz közvetítés fogalmát, az alatt egyrészt bármely attól különböző, tehát vezetékes átvitelt ért, másrészt azt a hangfelvételek nyilvánossághoz közvetítése mellett a rögzítetlen előadások hangjainak átvitelére is kiterjeszti; azonban továbbra is kirekeszti a vizuális átvitel eseteit, amit csak a műsorsugárzás fogalma ölel fel.

A WCT nyilvánossághoz való közvetítés fogalmától eltérően tehát a WPPT meghatározásában ez a fogalom végül nem öleli fel az internetes hozzáférhetővé tétel esetét, amire nézve hangfelvételek felhasználására szorítottan, külön-külön szabályozza az előadóművészek kizárólagos jogát hangfelvételen rögzített előadásaik, illetőleg a hangfelvétel-előállítók kizárólagos jogát hangfelvételeik akár vezetékes, akár vezeték nélküli hozzáférhetővé tételének engedélyezésére (WPPT 10. és 14. cikk).

c) Alapvető elvek

ca) A belföldiekkel egyenlő elbánás elvének alkalmazása

A WPPT 4. cikk (1) bekezdése szerint a szerződésben kifejezetten biztosított kizárólagos jogok és a műsorsugárzás, illetőleg a nyilvánossághoz közvetítés fejében biztosított díjazásra való jog vonatkozásában mindegyik szerződő félnek a saját állampolgáraival azonos elbánást kell nyújtania más szerződő feleknek a szerződés szerint védelemre jogosult állampolgárai számára. Ez a szabály nem veszi át a Római Egyezmény 2. Cikk 2. pontjának azt az általános megszorítását, amely szerint a belföldiekkel egyenlő elbánás nemcsak az egyezményben külön biztosított jogok védelmét nem érintheti, hanem a benne előirányzott korlátoknak is alá van vetve. A WPPT 15. cikke azonban a műsorsugárzás és nyilvános közvetítés kapcsán biztosított díjazásra irányuló jog alkalmazási körének meghatározása, korlátozása vagy akár mellőzése tekintetében fenntartásokat enged, és erre való tekintettel 4. cikk (2) bekezdésében, a viszonosság jegyében kifejezett mentesítést tartalmaz a belföldiekkel egyenlő elbánás kötelezettsége alól olyan részes felekkel szemben, amelyek a díjigény korlátozását alkalmazzák vagy akár el sem ismerik.

cb) Formális feltételek tilalma, fenntartások kizárása (főszabályként), minimumvédelem

A Római Egyezmény és a HFE még engedik, viszont korlátozzák a hangfelvételek védelmének a „copyright” rendszerében gyökerező formális követelményét, a terjesztett hangfelvétel példányain jogfenntartás jelzésének megkívánását, bekarikázott „p” betű alkalmazásával. A WPPT 20. cikke kifejezetten tiltja a szerződésben előirányzott jogok élvezetének és gyakorlásának bárminő alakisághoz kötését.

A WPPT 21. cikke, a 15. cikk (3) bekezdésében a merő díjigényre vonatkozóan szabályozott és fentebb említett fenntartás lehetőségének kivételével, semmiféle fenntartást nem enged.

A WPPT 1. cikk (2) bekezdéséhez fűzött megegyezéses nyilatkozat azt is kiemeli, hogy a szerződésben biztosított védelem szerzői jogi védelemhez való viszonyát szabályozó bekezdés nem zárja el a szerződő feleket a szerződésben biztosított jogokon túlmenő kizárólagos jogok nyújtásától.

d) A nevesített jogok körének bővülése

da) Az előadóművészek jogai

A WPPT talán legjelentősebb áttörése az előadóművészek nemzetközi jogvédelme terén a kizárólagos engedélyezési jogok biztosításának előírása a teljesítményeiken. Amíg a Római Egyezmény még csupán azt irányozhatta elő, hogy megakadályozhassák előadásaik szándékaik ellenére történő felhasználását, addig a WIPO most már kizárja annak a lehetőségét, hogy egyéni előadásokat csupán szerződéssel, a tisztességtelen verseny tilalmával vagy büntetőjogi eszközökkel kíséreljenek meg védeni a részes felek. Ennek az oka, hogy a Római Egyezmény még a „copy”-right, azaz a common law jogok példányokra irányuló felfogását követte, és akkoriban még az Egyesült Királyság sem ismert el az előadóművészek számára az anyagtalan szellemi termékeiken, azaz az előadásaikon fennálló kizárólagos jogokat.

A WPPT, először a nemzetközi egyezmények történetében, személyhez fűződő, „morális” jogokat biztosít az előadóművésznek (WPPT 5. cikk). Ezt a BUE 6bis Cikke mintájára teszi, mind élő, mind pedig hangfelvételen rögzített előadások tekintetében. Az előadóművésznek joga van egyrészt arra, hogy előadásai előadójaként azonosítsák, kivéve, ha az előadás felhasználásának módja ennek mellőzését teszi szükségessé; joga van másrészt arra, hogy előadásai minden olyan torzítása, megcsonkítása vagy más megváltoztatása ellen tiltakozzon, amely jó hírére sérelmes lenne. Ezek a jogok az előadóművészt legalább a vagyoni jogai lejártáig a halála után is megilletik; azok a szerződő felek azonban, amelyeknek a joga a szerződés rájuk nézve történő hatálybalépésekor nem biztosítja az előadóművész valamennyi abban előírt személyhez fűződő jogának védelmét, előirányozhatják, hogy azok némelyike az előadóművész halálát követően megszűnik.

Az előadóművésznek a WPPT 6. cikke értelmében kizárólagos vagyoni joga van rögzítetlen előadása

– sugárzásának és nyilvánossághoz közvetítésének engedélyezésére, ha az nem sugárzott előadás (ennek megfelelően internetes, csak egyidejű vételre szánt átvitel vagy azzal egyidejű sugárzás, ún. „simulcasting” is engedélyezéstől függ), és

– az előadás rögzítésének engedélyezésére (az ún. „bootlegging” megakadályozására). A rögzítés WPPT-ből következő fogalma csak hangrögzítésre terjed ki, ami az előadás vizuális rögzítésének a szerződésen alapuló megtiltását nem teszi lehetővé, csupán a hangok felvételének kizárását audiovizuális rögzítés esetén.

A WPPT 7. cikke a hangfelvételen rögzített előadás többszörözésének engedélyezési jogát biztosítja, bármily módon és alakban, közvetlenül vagy közvetve történjék is az. A közvetett módon történő többszörözés engedélyhez kötése is jelentős többletjog a Római Egyezmény szabályához képest. A vonatkozó megegyezéses nyilatkozat a WCT többszörözéshez kapcsolódó nyilatkozatához hasonlóan, leszögezi, hogy ez a jog, és a továbbiakban a WPPT 16. cikkében az alól engedett kivételek digitális környezetben is mérvadók, különösen előadások és hangfelvételek digitális formában való felhasználására vonatkozóan. Megállapítást nyert, hogy védett előadás vagy hangfelvétel digitális formában történő tárolása elektronikus eszközben többszörözésnek minősül.

A WPPT 8. cikke a terjesztés kizárólagos engedélyezésének jogát biztosítja. Terjesztésen az előadás hangfelvétele eredeti vagy másolati példányainak tulajdonátruházás útján való nyilvános hozzáférhetővé tételét kell érteni. A terjesztéshez való jog kimerülésének szabályozását a WCT a vonatkozó, fentebb B) pont ca) alpont alatt ismertetett rendelkezéseinek a megfelelő alkalmazásával engedi a részes feleknek.

A WPPT 9. cikke az előadóművészeknek hangfelvételen rögzített előadásaikat hordozó, eredeti és másolati példányok nagyközönség számára történő kereskedelmi (értelemszerűen üzletszerű) bérbeadásának kizárólagos engedélyezési jogát biztosítja, a szerződő felek nemzeti törvényeiben foglaltak szerint. Mivel a bérbeadás nem jár tulajdonátruházással, ez a jog a terjesztés engedélyezésével nem merülhet ki. A WPPT 9. cikk (2) bekezdés azonban a TRIPs 14. Cikk 4. pontjával összhangban lehetővé teszi, hogy az a szerződő fél, amelyik 1994. április 15-én csak méltányos díjazásra való jogot biztosított a művészeknek előadásaik hangfelvételi példányainak bérbeadása fejében, és ezt a rendszert hatályban tartotta, fenntarthatja azt a továbbiakban is, amíg az előadóművészek kizárólagos többszörözési jogát jelentősen alá nem ássa („impairment test”).

A WPPT 10. cikke külön védeni rendeli az előadóművész kizárólagos engedélyezési jogát a hangfelvételen rögzített előadása vezetékes vagy vezeték nélküli, olyan nyilvános hozzáférhetővé tétele tekintetében, amikor az előadás bármikor, bárhonnan egyénileg („on demand”) hozzáférhető. Ez a jog csak már előállított hangfelvételre vonatkozik, nem pedig audiovizuális rögzítések hozzáférhetővé tételének engedélyezésére. A WPPT nem biztosít az előadóművészeknek a szerzőket megillető nyilvánossághoz közvetítési joghoz hasonlóan átfogó jogot.

db) A hangfelvétel-előállítóknak biztosított jogok

A WPPT 11–14. cikkei a hangfelvétel-előállítóknak hangfelvételeiket illetően, a már a Római Egyezmény által is biztosított többszörözési jogon túl, az előadóművészeknek előirányzott kizárólagos terjesztési, bérbeadási és hozzáférhetővé tételi jogokat is mutatis mutandis, azonos feltételekkel biztosítják.

dc) Közös szabályok: jogfejlesztés, korlátok és jogérvényesítés, szerződő felek köre

Az előadóművészek és a hangfelvétel-előállítók nemzetközi jogvédelmének jelentős közös nevezőjét valósítják meg az azonos jogaikat és azok korlátait megállapító WPPT 15–19. cikkek. Ezek a szabályok részben a szerzői jogok védelmének módjához is rokonítják a szomszédos jogi oltalmat.

A legkeményebb diónak talán a hangfelvétel vagy másolatainak közvetlen sugárzása vagy más nyilvánossághoz közvetítése miatt a Római Egyezmény 12. Cikkében az előadóművésznek vagy hangfelvétel-előállítónak, vagy mindkettejüknek a részes országok jogában meghatározható, akár viszonossághoz kötött, akár attól független feltételek, sőt, teljes kizárásának lehetőségével előirányzott, merő egyszeri díjigény továbbfejlesztése bizonyult. Ez a csupán díjazásra irányuló jog mind az előadóművészek, mind a hangfelvétel-előállítók számára kiemelkedő gazdasági jelentőségű. A vonatkozó WPPT 15. cikkben a fenntartások lehetősége, a fenntartásokat kizáró főszabály egyetlen kivételeként, fennmaradt. Előrelépést jelentenek mégis a szöveg következő elemei. A díjigény a fizetésre kötelezett felhasználóval szemben alanyi jogi elismerést nyert. Ez a jog eleve nem vagylagosan illeti meg az előadóművészt és a hangfelvétel előállítóját, csak fenntartással tehető azzá. A díjazásra irányuló jog nem csupán kereskedelmi forgalomba hozott hangfelvétel példányának közvetlen felhasználásával keletkezik, hanem közvetett felhasználás alapján is. Ez azt jelenti, hogy az interneten online megjelent hangfelvétel sugárzása vagy vezetékes nyilvánossághoz közvetítése is jogalap a díjigényre. További előrelépés, hogy a csupán díjazásra irányuló jog esetében a WPPT 15. cikke szerint a hangfelvétel lehívásra („on demand”) történő nyilvános hozzáférhetővé tétele kereskedelmi célra szolgáló megjelentetésnek minősül.

A WPPT 16. cikke az előadóművészek és a hangfelvétel-előállítók jogainak tartalmi korlátozását és kivételekkel való megszorítását a szerződő felek számára ugyanolyan módon engedi, mint a szerzői jogvédelemmel kapcsolatban. Ennek megfelelően a WPPT ebben az összefüggésben is előírja a feleknek a jogok korlátozására immár általában irányadó, fentebb ismertetett „hármas teszt” alkalmazását.

Az időbeli korlátozást a WPPT 17. cikke a Római Egyezmény minimum 20 éves védelmi idejéhez képest a Védelmi idő irányelvvel és a TRIPs 12. Cikkével összhangban 50 esztendőre emelte. Előadásokra nézve annak az évnek a végétől számítódik, amelyben az előadást hangfelvételen rögzítették; a nem rögzített előadás további felhasználásának a lehetősége elvileg kizárt. Hangfelvételek vonatkozásában a védelmi idő annak az évnek a végétől számítódik, amelyben a hangfelvételt megjelentették, vagy ennek elmaradásakor, amelyben a hangok rögzítését végezték.

A műszaki megoldásokkal kapcsolatos kötelezettségeket a WPPT 18. és 19. cikkei előadóművészek és hangfelvétel-előállítók vonatkozásában a WCT idevágó 11. és 12. cikkeiben szabályozott, fentebb a B/e) pont alatt ismertetett előírásainak a megfelelő alkalmazásával rendezik.

A jogok érvényesítésére vonatkozóan a WPPT 23. cikke a WCT 14. cikkének rendelkezéseit veszi át.

Az adminisztratív és záró rendelkezéseket a WPPT 24–33. cikkei tartalmazzák.

A WPPT részeseinek száma 2022 elején 111. A Koreai Köztársaság eddig csak a WCT-nek lett részese.

8. A hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezmények – Pekingi Szerződés (PSZ) az audiovizuális előadásokról

A) A megelőző nemzetközi szabályozás és annak hiányosságai

A TRIPs kis terjedelemben foglalkozik az előadó-művészi jogokkal. Az audiovizuális előadások esetében csak az élő előadás sugárzásához és a nyilvánossághoz közvetítéséhez való jogot ismeri el a TRIPs 14. Cikk 1. pont második mondata. (A TRIPs értelmezése egybehangzó e tekintetben: ahol a szöveg nem kifejezetten hangfelvételben rögzített előadásokat említ, ott az előadás alatt érteni kell a más hordozón rögzített előadásokat, így az audiovizuális előadásokat is.) Más jogokat csak azoknak az előadásoknak biztosít az egyezmény, amelyeket hangfelvételben rögzítettek.

Ugyan a WPPT hatálya nem terjed ki az audiovizuális előadásokra, de ettől függetlenül egyértelmű előképe a WIPO Pekingi Szerződésének (PSZ), mivel a két szerződés az audio- és az audiovizuális előadó-művészi teljesítmények tekintetében lényegileg párhuzamos szabályokat tartalmaz, néhány kivétellel. Fontos különbség azonban a két szerződés között, hogy míg az WPPT szoros egységben kezeli az előadóművészek és az előadások rögzítését végző hangfelvétel-előállítók jogait, és mindkét, egymással szoros kapcsolatban álló szomszédos jogi jogosultat érintően szabályokat tartalmaz, addig a PSZ nem terjed ki a filmelőállítók, esetlegesen rádió- és televízió-szervezetek szomszédos jogaira. Ennek oka részben az, hogy az előállítók jóval heterogénebb csoportot alkotnak, részben pedig, hogy a filmelőállítók adott esetben nemcsak szomszédos, hanem rájuk átruházott szerzői jogi jogosultságokkal is bírnak, helyzetük tehát nem állítható egyszerűen párhuzamba a hangfelvétel-előállítókéval.

B) A Pekingi Szerződés viszonya a korábban elfogadott egyezményekhez

A Pekingi Szerződés a saját viszonyát elsősorban az WPPT-hez kapcsolódóan rendezi. A PSZ 1. cikke rögzíti, hogy az egyezmény nem érinti sem a szerződő feleknek a WPPT alapján, sem az ehhez a cikkhez fűzött egyeztetett nyilatkozat alapján az WPPT értelmezéséből folyó jogait és kötelezettségeit, és nem is teremt kényszert arra, hogy a PSZ szerződő felei csatlakozzanak a WIPO Előadásokról és a Hangfelvételekről szóló Szerződéséhez. Ugyanez a cikk, a PSZ 1. cikke kimondja azt is, hogy a Pekingi Szerződés nem befolyásolja a szerződő feleknek a Római Egyezmény alapján fennálló kötelezettségeit sem. A többi nemzetközi szerződéshez való viszonyról nem szól ez a rendelkezés, bár a PSZ 1. cikk (2) bekezdése utal arra, hogy a szerződés nem érinti és nem befolyásolja a szerzői jogi védelmet, ehhez kapcsolódóan viszont nincs olyan megegyezéses nyilatkozat, amely segítette a WPPT 1. cikkének értelmezését, vagyis hogy a különböző jogosultak engedélyei nem pótolják egymás engedélyét.

Azok a szerződő felek, amelyek egyben WTO-tagok is, a Pekingi Szerződés révén is elismerik a TRIPs minden elvét és célját, és elismerik, hogy a PSZ nem érinti a TRIPs érvényesülését, különösen a versenykorlátozó gyakorlatokra vonatkozó előírásokat.

A többi EU-tagállammal együtt Magyarország és maga az EU is aláírta a PSZ-t (lásd: a Tanács 2013. június 10-i 2013/275/EU határozata az audiovizuális előadásokról szóló pekingi szerződésnek az Európai Unió nevében történő aláírásáról). 2022 elején a PSZ-nek 46 tagja van, 2020. április 28-án lépett hatályba.

C) Az alapvető fogalmak

A Pekingi Szerződés a WIPO Előadásokról és a Hangfelvételekről szóló Szerződéssel pontosan megegyező definíciót alkalmaz az előadóművészre vonatkozóan (lásd e vonatkozásban még az Szjt. 73. §-ához írt magyarázatot), illetve azonos a nyilvánossághoz közvetítés és a sugárzás fogalma is.

Az audiovizuális rögzítés fogalma is jelentős mértékben épít a WPPT rögzítés fogalmára, felhasználva egyébként a hangfelvétel-fogalom elemeit is. Audiovizuális rögzítés a mozgóképek rögzítése, függetlenül attól, hogy azt hangok, illetve azok megjelenítései kísérik-e vagy sem, amely rögzítésről a mozgógépek készülék segítségével érzékelhetővé, többszörözhetővé vagy közvetíthetővé tehetők.

D) Kedvezményezettek és a nemzeti elbánás elve

A PSZ 3. cikke szerint a szerződő felek azoknak a jogosultaknak biztosítják a védelmet, akik valamely más szerződő fél állampolgárai, továbbá azoknak, akiknek állandó tartózkodási helye valamely szerződő fél országa. A szerződő felek nemzeti elbánást biztosítanak ezeknek a személyeknek a kizárólagos jogok vonatkozásában és a PSZ 11. cikkében meghatározott díjazás tekintetében, de a 11. cikk (1) és (2) bekezdése szerint a szerződő felek megkövetelhetik a viszonosságot ahhoz, hogy a védelmet biztosítsák egymás polgárai számára. Ha egy szerződő fél fenntartással él a PSZ 11. cikk (3) bekezdése vonatkozásában, akkor a fenntartással élő viszonylatában nem alkalmazandó a nemzeti elbánás elve, méghozzá olyan mértékben, amilyen mértékben a fenntartást tette (vagyis a viszonosság anyagi).

A magyar szerzői jogi törvény az előadó-művészi jogok tekintetében a személyi hatályát semmilyen speciális rendelkezéssel nem szűkíti le, az Szjt. 2. §-ában rögzített nemzeti elbánás elve ugyanakkor csak a szerzőkre terjed ki. A törvény a szomszédos jogi jogosultak közül egyedül a filmelőállítók vonatkozásában tartalmaz a nemzeti elbánásra vonatkozó speciális rendelkezést, az Szjt. 82. § (3) bekezdése mondja ki, hogy a 2. §-t megfelelően alkalmazni kell a film előállítójának védelmére is. Ez nem azt jelenti, hogy a magyar jog alapján az előadó-művészi jogok tekintetében ne érvényesülne a nemzeti elbánás elve, de meghaladja azt, amit az Szjt. a szerzői művek tekintetében garantál, mivel a teljesítmény származási helyétől függetlenül valamennyi előadást azonos jogok illetnek meg. (Ez a contrario következik abból, hogy az Szjt. sehol sem szűkíti a védett előadó-művészi teljesítmények körét.) Vagyis a magyar jog jelenleg jóval túlteljesíti azokat a követelményeket, amelyek az RE 2. Cikke és a WPPT 3. cikke alapján kötelezőek lennének. Az EU-n belüli nemzetközi viszonylatokban ezt a tágabb nemzeti elbánást lényegében lefedi az alapszerződések mindenkori diszkriminációtilalmi szabálya, amelynek elsőbbségét egyébként a speciális nemzetközi egyezményekhez képest a C–92/92. és C–326/92. számú Phil Collins kontra Imtrat Handelsgesellschaft mbH és Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH és Leif Emanuel Kraul kontra EMI Electrola GmbH. (ítélet, ECLI:EU:C:1993:847) egyesített ügyekben az Európai Unió Bírósága is megerősítette.

A Pekingi Szerződés is rendelkezik a személyhez fűződő jogokról, de a védelem rugalmassága tükrözi az audiovizuális teljesítmények vonatkozásában fennálló piaci különbségeket. A PSZ 5. cikke előírja az előadóművészek számára a névfeltüntetés jogát (a felhasználás körülményeinek megfelelően), továbbá az integritásvédelmet, méghozzá legalább a vagyoni jogok védelmi idejének hosszában, ugyanakkor azok a szerződő felek, akik a csatlakozásuk időpontjában ezeket a jogokat nem garantálják az előadóművészek számára, továbbra sem kötelesek azok biztosítására. Ilyen módon ennek a cikknek az érdemi harmonizációs hatásával nem kell számolni. Ugyanakkor a személyhez fűződő jogi védelem fennálltát mindig annak az országnak a joga szerint kell megállapítani, ahol a védelmet kérik. Fontos értelmező rendelkezése ennek a cikknek a hozzá fűzött ún. megegyezéses nyilatkozat, amely szerint nem lehet az integritás sérelmének tekinteni önmagában azokat a változtatásokat, amelyek egy audiovizuális alkotás rendes felhasználásához kapcsolódnak, mint például a szerkesztés, szinkronizálás, formázás, akár létező, akár valamely új média igényei szerint, feltéve, hogy a felhasználást az előadó engedélyezte (ideértendő például a televíziós felhasználásban a reklámmal való megszakítás), ahogy nem tartozhat ide önmagában az a tény sem, hogy új vagy továbbfejlesztett technológiával, illetőleg médiában kerül felhasználásra az előadás.

E) Kizárólagos vagyoni jogok

Az előadóművészeket is megilletik jogok a rögzített és a nem rögzített audiovizuális előadásaik vonatkozásában egyaránt. A PSZ 6. cikke alapján a nem rögzített audiovizuális előadásokat illetően biztosítani kell a kizárólagos jogot számukra a sugárzás és a nyilvánossághoz közvetítés tekintetében is, kivéve, ha az előadás már maga is sugárzott előadás, továbbá a nem rögzített előadások rögzítése esetén ugyancsak kizárólagos jog illeti meg az előadóművészeket.

A PSZ 7–11. cikkei határozzák meg az előadóművészeknek a rögzített előadásokon fennálló jogait. A PSZ 7. cikke alapján kizárólagos jogot élveznek az audiovizuális rögzítésben rögzített előadásaik közvetlen és közvetett többszörözése tekintetében, bármilyen módon vagy formában történik is ez. A cikkhez fűzött megegyezéses nyilatkozat szerint a szabály teljes terjedelmében alkalmazandó digitális környezetben is, de természetesen ez azt is jelenti, hogy egy védett előadás digitális formában történő tárolása sem irreleváns szerzői jogi szempontból, mivel többszörözést jelent.

A PSZ 8. cikke értelmében a terjesztés kizárólagos joga kiterjed az eredeti és a másolati példányok a nyilvánosság számára történő hozzáférhetővé tételére adásvétel vagy a tulajdonjog más átruházása révén, a Pekingi Szerződés ugyanakkor a jogkimerülést nem szabályozza. Az ehhez kapcsolódó egyeztetett nyilatkozat rögzíti, hogy a terjesztés joga csak a fizikai hordozón rögzített előadásokra terjed ki (ez a megegyezéses nyilatkozat alkalmazandó a következő cikkben biztosított bérleti jog tekintetében is).

A PSZ 9. cikke a kereskedelmi bérbeadás jogát biztosítja, de ennek egyéb szabályai tekintetében a nemzeti jogok irányadók. A WCT-hez és az WPPT-hez hasonlóan fenntartja azt a lehetőséget, hogy amennyiben a kereskedelmi bérbeadás a műpéldányoknak olyan fokú elterjedését eredményezné, ami akadályozza a többi kizárólagos jog gyakorolhatóságát, akkor a szerződő feleknek lehetősége van a jog korlátozására.

A PSZ 10. cikke értelmében a kizárólagos engedélyezési jog kiterjed a vezetékes és vezeték nélküli eszközzel történő, nyilvánosság számára hozzáférhetővé tételre, olyan módon, hogy a nyilvánosság tagjai a hozzáférés helyét és idejét maguk választhatják meg.

A PSZ 11. cikk szerint az előadóknak kizárólagos joga van rögzített előadásaik sugárzására és nyilvánossághoz közvetítésére. A szerződő felek közölhetik a WIPO Főigazgatójával, hogy csak méltányos díjazást biztosítanak a sugárzási vagy nyilvánossághoz közvetítési célú közvetett vagy közvetlen felhasználások vonatkozásában, de ezt a PSZ 18. cikke alapján csak a szerződéshez való csatlakozáskor tehetik meg, később már nem. Egyúttal meghatározhatják a díjigény feltételeit is, ami lehetővé teszi például a kötelező közös jogkezelés bevezetését. A PSZ 18. cikk (3) bekezdése alapján a szerződő felek vállalhatják, hogy csak bizonyos felhasználások tekintetében alkalmazzák a sugárzási jogot, vagy annak más módon történő korlátozását. Ehhez a rendelkezéshez azonban nem tehető fenntartás a PSZ 18. cikke értelmében.

F) Szomszédos jogok átruházhatósága, korlátai, a méltányos díjazáshoz való jog fennmaradása

A legtöbbet vitatott PSZ 12. cikk alapján a szerződő felek lehetővé tehetnek olyan szabályozást, amely szerint az előadás rögzítéséhez való hozzájárulással – ellenkező kikötés hiányában – az előadóművész hozzájárul ahhoz is, hogy a 7–11. cikkben foglalt jogokat a filmelőállító gyakorolja. A Pekingi Szerződés e szakasza kompromisszum eredményeként született meg, abból a célból, hogy a szöveg az egyezményt korábban rendre meghiúsító US „work for hire” doktrínáját is képes legyen befogadni.

Ugyanakkor kompatibilis a Pekingi Szerződéssel az is, ha a szerződő fél nemzeti joga egyáltalán nem rendelkezik – még megdönthető vélelem formájában sem – a jogok átruházásáról.

A szerződő felek megkövetelhetik, hogy az ilyen hozzájárulásokat írásban kell megkötni és a szerződést mindkét fél vagy annak képviselője írja alá. A jogok ilyen módon történő átruházása nem zárja ki, hogy a szerződő felek biztosítsák, hogy az előadónak méltányos díjazáshoz való joga legyen a PSZ 10. vagy a 11. cikke alapján (ezt az egyezmény a többi felhasználás esetében sem zárja ki). Sajátos megoldás a Pekingi Szerződésben, hogy a PSZ 12. cikk (3) bekezdése szerint a nemzeti jog a díjazásra való igényt nemcsak maga írhatja elő, hanem ennek biztosítására kollektív szerződést vagy más szerződést (lásd például az egyesült államokbeli érdekképviseletek közötti SAG–AFTRA „agreements on residuals”) is feljogosíthat (a szöveg a nemzeti jogot és a kollektív szerződést ugyan „vagylagosan” említi, de nyilvánvalónak tűnik, hogy az utóbbi erről akkor rendelkezhet, ha azt a nemzeti jog megengedi vagy legalábbis nem zárja ki).

Az Európai Gazdasági Térségen (a továbbiakban: EGT) belül a Bérlet irányelv I. Fejezete biztosítja az előadóművészeknek a bérlet és a haszonkölcsönbe adás jogát, ugyanakkor az audiovizuális rögzítések tekintetében bevezethető jogátruházás (és a hozzá fűződő vélelem) érvényesülése esetén a bérletre és haszonkölcsönre vonatkozó díjigény fenntartásának kötelezettségét is, a II. Fejezete pedig valamennyi előadóművész számára biztosítja az előadása rögzítéséhez való jogot (7. cikk); a vezeték nélküli sugárzáshoz való jogot és a nyilvánossághoz közvetítés jogát, kivéve, ha az előadás már maga is sugárzott előadás, vagy rögzített felvételen alapul (8. cikk); illetve a terjesztés jogát az uniós hatályú jogkimerülés elvével együtt (9. cikk). A Bérlet irányelv 8. cikk (2) bekezdése alapján a tagállamok biztosítják azt a jogot, hogy a felhasználó egy egyszeri méltányos díjat fizessen a hangfelvétel kereskedelmi célú nyilvánosságra hozatala, illetve e hangfelvétel példányának vezeték nélküli sugárzása vagy egyéb módon a nyilvánossághoz közvetítése esetén, valamint hogy ezen díjat az érintett előadóművészek és hangfelvétel-előállítók között felosszák. Ez az egyszeri méltányos díjigény tehát jelenleg az audiovizuális előadókat nem illeti meg az EU-jog alapján, így a PSZ átültetése során felmerülhet a kérdés uniós szintű egységes kezelése.

A PSZ 13. cikke szerint a szerződő felek a kizárólagos jogok vonatkozásában ugyanolyan kivételeket és korlátozásokat vezethetnek be, mint a szerzői jogok tekintetében, de ezeknek a kivételeknek és korlátozásoknak meg kell felelnie a háromlépcsős tesztnek.

A PSZ 14. cikke alapján a szerződő felek a rögzítéstől számítva minimum 50 éves védelmi időt kötelesek biztosítani a teljesítményeknek.

G) Egyéb rendelkezések

A PSZ 15–16. cikkei az immár szokásosnak mondható rendelkezéseket tartalmazzák a hatásos műszaki intézkedések és a jogkezelési adatok védelme tekintetében. Jelentős előrelépés azonban a WCT-hez és a WPPT-hez képest, hogy a megegyezéses nyilatkozat kifejezetten rögzíti: amennyiben a felhasználónak jogszerű hozzáférése van a műhöz, műszaki intézkedés alkalmazása mellett is biztosítható a kivételek és korlátozások érvényesülése, a műszaki intézkedés védelme tehát automatikusan nem zárja ki ezt.

A PSZ 17. cikke értelmében a jogok nem köthetők alakisági feltételhez, ahogy ezt a követelményt a WPPT is előírja a szerződő felek számára.

Főszabály szerint a Pekingi Szerződés alkalmazandó valamennyi már létrejött vagy a jövőben létrejövő teljesítmény vonatkozásában. Ugyanakkor a szerződő felek közölhetik a WIPO Főigazgatóval azt a szándékukat, hogy a kizárólagos vagyoni jogokat (vagy ezek közül egyeseket) csak azon előadások vonatkozásában kívánnak biztosítani, amelyek a PSZ-nek a szerződő fél vonatkozásában történő hatálybalépését követően keletkeznek. Ez azonban lehetővé teszi más szerződő felek számára, hogy korlátozzák a vonatkozó cikkek alkalmazását az előzőekben említett szerződő fél előadóival szemben. (A jelzett rendelkezések az EU-n belüli viszonylatokban már biztosan nem alkalmazhatók, hiszen a biztosított vagyoni jogok az említett irányelv alapján visszaható hatállyal illetik meg a jogosultakat. Legfeljebb tehát az újonnan bevezetendő díjigény vonatkozásában rendelkezhetnek így az EU-tagállamok, illetve maga az EU.)

A PSZ 20. cikke végül – hasonlóan a többi WIPO-szerződéshez – anélkül, hogy részletes előírásokat tartalmazna, megköveteli a szerződő felektől, hogy megfelelő eszközöket vezessenek be a PSZ érvényesülésére, ideértve a jogérvényesítési eljárásokat is, amelyek hatékony védelmet nyújtanak a jogsértések ellen, és a jogsértések megelőzésében is kellőképp elrettentőek.

Az adminisztratív szabályok a PSZ 21–30. cikkeiben találhatók.

9. A hatályos szerzői és szomszédos jogi sokoldalú szakegyezmények – a Marrákesi Szerződés (VIP) a vak, látáskárosult és olvasási képességükben akadályozottak szerzői művekhez való hozzáféréséről

A) A szerződés indokoltsága, újdonságai más szerzői jogi szakegyezményekhez képest

A világon több mint 160 millió vak, látáskárosult és olvasási képességükben akadályozott személy él. Számukra egy az általános szabályoknál rugalmasabb, a technológiai realitásokhoz jobban alkalmazkodó szerzői jogi rendszerre van szükség. A látáskárosult személyek számára elengedhetetlen, hogy az információ Braille-írásba, nagybetűs nyomtatásba, audio-formátumba vagy más formátumokba konvertálható legyen, amelyek segítő technológiát jelentenek a hozzáférésben. A publikált műveknek viszont csak elenyésző része, mintegy 5 százaléka áll rendelkezésre a látáskárosultak számára elérhető formátumban.

A vakok, látássérültek és nyomtatott szöveget használni képtelen személyek megjelent művekhez való hozzáférésének megkönnyítéséről szóló Marrákesi Szerződés (VIP) deklarált célja – talán először a WIPO történetében – nem a fejlett országok védelmi szintjének emelése (ennek megfelelően nem újabb jogok biztosítása), hanem a legkevésbé fejlett országokban élő látáskárosultak jobb hozzáférésének a segítése (vagyis éppen a meglévő jogok derogációjához szükséges keretek meghatározása).

Új helyzet állt elő a szempontból is, amire a VIP (2) preambulumbekezdése is utal, hogy az információs és kommunikációs technológiák hatékonyan tudják javítani a művekhez való hozzáférés szintjét. A korábbi szerzői jogi nemzetközi egyezmények ugyanis nem közvetlenül a műélvezők hozzáférésére, hanem a művek (vagy más teljesítmények) felhasználók által hozzáférhetővé tételére koncentráltak: a cél ennek hatékony biztosítása volt, ami elvileg magával kell hogy hozza a hatékony hozzáférést is. Érdemes előrebocsátani, hogy a fókuszpont ilyen jellegű megváltozása az egész rendszer alapjait befolyásolhatja.

Az elfogadott nemzetközi szerződés jóval túlmegy azon a szándékon, hogy minden ország szabad felhasználásokat vezessen be a látáskárosultak javára. Egyúttal szeretné a művek határon átnyúló hozzáférését is támogatni, ami szintén korszakos újdonság a nemzetközi szerződési rendszerben, és komoly kihívás a territorialitásra épülő szerzői jogi rendszer számára. Bár az új rendszer csak abban az esetben alkalmazható, ha a kedvezményezettek számára a piac nem képes a hozzáférést megfelelően biztosítani. Annak eldöntésére, hogy ez mikor állapítható meg, a VIP nem tartalmaz szabályt.

B) Az EU és Magyarország szabályozása

Az EU és Magyarország már tagjai a Marrákesi Szerződésnek (lásd: a Tanács 2014. április 14-i 2014/221/EU határozata a vakok, látássérültek és nyomtatott szöveget használni képtelen személyek megjelent művekhez való hozzáférésének megkönnyítéséről szóló marrakesh-i szerződésnek az Európai Unió nevében történő aláírásáról).

Az Európai Unió tagállamaiban léteznek olyan szabad felhasználások, amelyek kifejezetten a fogyatékkal élők hozzáférésének a megkönnyítését szolgálják: az INFOSOC irányelv 5. cikk (3) bekezdés c) pontja kifejezetten meg is engedi a tagállamok számára, hogy ilyen célra vezessenek be kivételeket vagy korlátozásokat, illetve egyéb irányelvek is meghatároznak olyan kereteket a kivételek és korlátozások számára, amelyek alapul szolgálhatnak ilyen célú szabályok bevezetésére. Az EU legújabb, a szerzői jog egyes eszközeinek reformját tervező stratégiai dokumentumai éppen emiatt nem is érintik ezt a kérdéskört. Ennek ellenére a hozzáférhetőség aránya európai szinten sem jobb, mint világszerte. Az Szjt. 41. § (1) bekezdése is ismer ilyen rendelkezést, ráadásul az INFOSOC irányelvet meghaladó hatállyal, 1999 óta (lásd az Szjt. 41. §-ához fűzött magyarázatot).

A magyar helyzet jól mutatja, hogy a kedvezményezettek tényleges hozzáférése önmagában attól még nem valósul meg, hogy a nemzeti szerzői jogi rendszer – akár nemzetközi vagy uniós kötelezés hatására – biztosít a részükre szabad felhasználást. Bár Magyarországon a fogyatékkal élők (nem csak a látási, olvasási képességeikben akadályozottak) számára a fentiek szerint létezik szerzői jogilag szabad hozzáférés, ténylegesen azonban a jogilag egyébként hozzáférhető műveknek mégis csupán az elenyésző százaléka érhető el. A legnagyobb, több százezer művet tartalmazó gyűjteményekben is ezer alatti a kedvezményezettek számára hozzáférhető kötetek száma, bár kétségtelen, hogy a technika újításai (hangoskönyv, felolvasóprogramok) növelik ezt az arányt – anélkül, hogy sok esetben egyáltalán bármilyen szerzői jogilag releváns cselekmény történne.

C) A korábban kötött nemzetközi egyezményekhez való viszony

A Marrákesi Szerződés viszonyát más nemzetközi egyezményekhez két oldalról kell megközelíteni. Egyrészt a korábban létrejött egyezmények szövegéből, másrészt a VIP szövegéből kiindulva. Mivel az új egyezményt is átszövi az ún. háromlépcsős teszt, ezért elsősorban ebből a szempontból vizsgáljuk a Marrákesi Szerződés szövegét, de – szükségszerűen – kitérünk a többi egyezményre is.

A korábbi egyezmények VIP-hez való formális viszonyának alapja a BUE 20. Cikke, amelynek értelmében az Európai Unió országainak kormányai fenntartották ugyan maguknak a jogot, hogy speciális megállapodásokat hozzanak létre egymás között, de csak azzal a feltétellel, hogy ezek a megállapodások a szerzőknek kiterjedtebb jogokat biztosítanak, mint amilyeneket a Berni Uniós Egyezmény biztosít, vagy csak olyan szabályokat tartalmaznak, amelyek nem ellentétesek a BUE-vel. A WCT kifejezetten kimondja, hogy az a BUE 20. Cikke értelmében vett speciális megállapodásnak minősül, ráadásul be is iktatja a BUE 1–21. Cikkeit, ahogy a TRIPs 9. Cikke is teszi. Ebből fakadóan pedig a feleknek előzetesen olyan kötelezettségük támadt, hogy a BUE-hez, a WCT-hez, illetve a TRIPs-hez képest speciális megállapodásokban mindenképp tartsák tiszteletben az ott meghatározottakat, és ne csökkentsék az oltalom szintjét (legalábbis azon szerződő felek tekintetében áll fenn ez a kötelezettség, akik tagjai ezen egyezményeknek is).

A Marrákesi Szerződés nem alkalmazza sem az WCT-ben, sem a TRIPs-ben kialakított szabályozási megoldást, amely egyértelműen felvázolná, hogy miként is alakul az új egyezmény viszonya a korábbi megállapodásokhoz. A vonatkozó rendelkezések elemzése egy más megoldást mutat: a más egyezményhez való viszonyt az egyes érdemi cikkeken belül érintik vagy szabályozzák.

A VIP 10. preambulumbekezdése kimondja, hogy „megerősíti” a tagállamok más nemzetközi szerződésekből származó kötelezettségeit, valamint a háromlépcsős teszt jelentőségét és rugalmasságát. Tekintettel arra, hogy a Marrákesi Szerződés rendszerének a többi nemzetközi egyezmény korlátozási-kivételi rendszeréhez való viszonya volt az előkészítő folyamat egyik legégetőbb kérdése, már itt említenünk kell a háromlépcsős tesztet. Sőt, még úgy is tűnik, a hangsúly a többi egyezménynek való teljes megfelelőségen van, ami természetesen magában foglalja a tesztnek való megfelelést is. A VIP 10. preambulumbekezdésében megfigyelhető a teszt jelentőségének „felfedezése”: a két ráaggatott jelző („importance and flexibility”) legalábbis ezt sugallja.

A rendelkező részben több normát is találunk, amelyek a többi nemzetközi egyezménnyel, illetve a teszttel kapcsolatos viszonyt vizsgálják. A VIP 1. cikke értelmében ebben a szerződésben semmi nem rontja le a szerződő felek más szerződések alapján fennálló kötelezettségeit, és nem csorbítja a jogaikat sem egymás irányába. Ez azt is jelenti, hogy valamennyi már fennálló jog és kötelezettség a Marrákesi Szerződéstől érintetlen marad.

A VIP 4. cikke, amely a tagállamok által bevezetendő kivételeket és korlátozásokat taglalja, a korlátozandó jogok körét (illetve ezek egy részét legalábbis) a többi nemzetközi szerződésre utalva határozza meg. Ilyen módon a VIP 4. cikk (1) bekezdés a) pontja szerint az WCT értelmében vett többszörözés, a terjesztés, a nyilvánosság számára hozzáférhetővé tétel érintettek, illetve a 4. cikk (1) bekezdés b) pontja alapján a – közelebbről nem utalt – nyilvános előadás joga.

A Marrákesi Szerződés tartalmaz egy rendelkezést arra vonatkozóan a VIP 11. cikkben, hogy az átültetés során a feleknek hogyan kell tekintettel lenniük a többi nemzetközi szerződésből fakadó kötelezettségükre. Eszerint a szerződő felek úgy gyakorolhatják a jogokat és teljesíthetik a kötelezettségeket, ahogy az a számukra a Berni Uniós Egyezmény, a TRIPs és az WCT alapján előírás [BUE 9. Cikk (2) bek., TRIPs 13. Cikk, WCT 10. cikk (1) és (2) bek.]. Kérdés, hogy ez a konkretizálás elégséges kötelezettséget jelent-e arra, hogy a szerződő országok ténylegesen és valamennyi nemzetközi kötelezettségüket betartva járjanak el a VIP átültetésekor.

Formálisan vizsgálva a kérdést, látható, hogy a szerződő felek nem foglalkoznak a teljes nemzetközi jogi szabályozással, sőt nem is minden korlátozásokra vonatkozó rendelkezés betartására kötelezettek a Marrákesi Szerződés alapján: mindegyik nemzetközi egyezményből csupán a háromlépcsős teszttel érintett felhasználások relevánsak. Ez a BUE esetében csak a többszörözést érinti (a többi, kivételekre és korlátozásokra vonatkozó rendelkezéssel nem is kell összhangban lennie). A TRIPs és a WCT esetében pedig azokkal a rendelkezésekkel kell összhangban lennie, amelyekre a TRIPs 13. Cikkének, illetve a WCT 10. cikkének a szabályai kiterjednek. A WCT-re vonatkozó utalásból feltűnően hiányzik a felek közös nyilatkozata a cikk értelmezésére vonatkozóan. Továbbá itt is feltűnő, hogy csak a korábbi egyezményekben már tagnak minősülő országok számára erősíti meg a VIP azt a kötelezettséget, hogy a már fennálló nemzetközi megállapodásaikkal összhangban járjanak el ennek az egyezménynek az alkalmazásánál, de értelemszerűen azon országoknak, amelyek nem tagjai a korábbi egyezményeknek, nincs ilyen kötelezettségük. Ki lehet mondani, hogy a szerzői jogi nemzetközi normák szerves egymásra építkezése itt törést szenved.

D) A bevezethető rendszer feltételei

a) A kedvezményezett személyek köre

A VIP 2. cikke szerint kedvezményezett személyek azok, akik a nemzetközi egyezmény alapján bevezetett nemzeti jogok szerint a szabad felhasználás kedvezményében részesülhetnek. Kedvezményezett személynek egyébként általában a szerzői jogi dogmatika azon személyek csoportját érti, akik szerzői jogilag releváns (azaz egyébként a szerző engedélyétől függő) tevékenységeket úgy valósíthatnak meg, hogy ahhoz – a főszabálytól eltérően – nem kell a jogosult engedélyét kérniük. Ezt rendszerint valamilyen szempontból sajátos helyzetük, állapotuk vagy a felhasználás társadalmi céljának kiemelkedő fontossága indokolja.

A VIP 3. cikke szerint „vakok” azok, akiknek olyan látási, érzékelési vagy olvasási fogyatékossága van, amely nem javítható arra a szintre, hogy a nem fogyatékosokkal azonos képességük legyen a műélvezetre, illetve más okból valamely fizikai rendellenesség miatt képtelenek az olvasáshoz elegendő mértékben tartani vagy kezelni egy könyvet, vagy fókuszálni, illetve mozgatni a szemüket. Röviden összefoglalva a következőkben őket látáskárosultaknak nevezzük.

A VIP 4. cikke alapján azonban a látáskárosultak csak a kedvezményezett személyek egy csoportjának tekinthetők. A VIP 4. cikke alapján ugyanis ténylegesen két körbe tartozó személyek végezhetnek szerzői engedély nélkül felhasználásokat. A második körbe tartoznak az úgynevezett jogosított szervezetek („authorized entities”), amelyeket az adott szerződő állam kormánya hatalmaz fel vagy ismer el mint olyan nonprofit vagy kormányzati szervezeteket, amelyek elsődleges tevékenységeként oktatást, célorientált fejlesztést végeznek, vagy információs szolgáltatást nyújtanak a látáskárosultak számára (szigorúan nonprofit alapon). Ezeknek az intézményeknek a látáskárosultak szolgálatára kell létrejönniük, a tevékenységüket arra kell korlátozniuk, hogy csak a látáskárosultak férjenek hozzá a művekhez, továbbá fel kell lépjenek a jogosítatlan hozzáférések ellen, és számon kell tartaniuk a művek forgalmát.

b) A korlátozással érintett jogosultak köre

A rendelkezések (és a hivatkozott, kapcsolódó egyezmények) világossá teszik, hogy kizárólag a szerzői jogok korlátozhatók a Marrákesi Szerződésben meghatározott módon, vagyis nem érintik az esetleges szomszédos/kapcsolódó jogi jogosultak jogait. Ez fontos abból a szempontból, hogy ha egy mű hozzáférhetősége szomszédos/kapcsolódó jogi jogosultak jogai által is érintett (például egy hangoskönyv), az csak olyan feltételekkel lesz lehetséges, amelyek egyértelműen megfelelnek a jelenlegi nemzetközi egyezményi kereteknek. Ha pedig ezek csak szűkebb körben engedik a jogok korlátozását, akkor ezen művek Marrákesi Szerződés által kívánt széles körű hozzáférése elvileg továbbra sem lesz biztosítható. A gyakorlatban az egyes nemzeti jogok azon szabálya megoldhatja ezt a problémát, amely általában a szerzői jogi szabad felhasználásra vonatkozó rendelkezéseket alkalmazandóvá teszi a szomszédos/kapcsolódó jogokra is.

c) A kedvezményezett körbe tartozó felhasználások

A nemzetközi szerződés nyelvhasználata sajnálatos módon szinte egyáltalán nem idomul a többi szerzői jogi nemzetközi szerződéséhez, így az általa „kivételként, korlátozásként” engedett tevékenységek mindegyike külön értelmezést igényel. A VIP 4. cikke kétszintű szabályozást tartalmaz: egyrészt meghatározza, hogy mely szerzői jogok korlátozhatók, majd körülírja azokat a cselekményeket, amelyeket a fenti, tágan értett kedvezményezetti kör megvalósíthat. Nagy valószínűséggel a tartalmát a későbbiekben nemzeti és nemzetközi jogviták sokasága fogja alakítani.

A VIP 4. cikk (1) bekezdés a) pontja szerint a többszörözés, a terjesztés és a nyilvánossághoz közvetítés WCT értelmében vett jogai korlátozhatók, azzal, hogy ez a korlátozás a hozzáférhető formátumokra terjed ki, továbbá a 4. cikk (1) bekezdés b) pontja alapján lehet korlátozni a nyilvános előadás jogát, amelyet viszont nem tartalmaz a WCT, de tartalmazza a BUE 11. Cikke. Ugyanakkor itt valamiért kimaradt az arra való utalás, hogy ezt a jogot a BUE értelmében kellene venni.

Mindezek alapján a VIP 4. cikk (2) bekezdésének megfelelően a jogosított szervezetek készíthetnek hozzáférhető formátumú másolatot a műről. Ez azt jelenti, hogy nem általában készíthetnek (bármilyen) másolatot, hanem csak bizonyos formátumokban többszörözhetik a műveket, amelyek az elérni kívánt célt szolgálják [ez akár feleslegesnek is mondható, hiszen a VIP 4. cikk (1) bekezdése szerint a többszörözés mindenképp csak erre a célra valósulhat meg]. Ebből következően, ha már van elérhető formátumú példány, akkor erre nem is terjed ki a szerzői kizárólagos jog korlátozásának lehetősége.

A jogosított szervezetek megszerezhetik ezeket a műveket/műpéldányokat más ilyen szervezettől („obtain from another authorized entity an accessible format copy”) – ez önmagában azonban szerzői jogilag aligha releváns cselekmény (a hozzáférhetővé tételnek ugyanis csak a kínálati, de a fogadási oldala nem esik a terjesztés alá). Egyébként maguk is kínálhatják a példányokat bármilyen módon (supply those copies to beneficiary persons by any means) – ez lehet terjesztés, nyilvános előadás és nyilvánossághoz közvetítés is. A VIP 4. cikk ideérti a nem kereskedelmi kölcsönzést is (non-commercial lending), ami egyébként a haszonkölcsönzési jog első, multilaterális egyezményi megjelenése. (Az EU fogalmilag a nyilvános haszonkölcsönzést tekinti a szerző kizárólagos joga alá tartozónak, de a két fogalom többé kevésbé megfeleltethető egymásnak.)

Továbbá idetartozik az elektronikus kommunikáció – ami feltehetően a nyilvánossághoz közvetítést jelenti bármilyen módon és eszközzel (így az előbb említett, bármilyen eszközzel való kínálás tartalma ezzel szűkül is).

Végül pedig a jogosított szervezetek megtehetnek bármilyen közvetítő lépést e célok érdekében, ami feltehetően megint csak túlnyomó részben szerzői jogilag nem releváns tevékenységeket jelent (például vásárlást).

Mindezeket a cselekményeket viszont csak akkor teheti meg a jogosított szervezet, ha:

– egyébként jogszerű hozzáférése van a műhöz,

– a műpéldány egyébként olyan formátumban van, ami a látáskárosultak számára hozzáférhetővé teszi a művet, és

– a szervezet nem változtat a művön,

– csak kedvezményezetteknek szolgáltatja a példányt, végezetül

– a tevékenysége nonprofit alapú.

A látáskárosultak és az ő nevükben közvetlenül eljárók maguk is készíthetnek a fentiek szerinti másolatot szigorúan saját célra, vagy a nevükben eljáró személy segítheti őket abban, hogy a látáskárosult személy csináljon másolatot, feltéve, ha van jogszerű hozzáférése a műhöz. Ezekből az esetekből viszont megint csak a többszörözést végző személy cselekménye lesz releváns szerzői jogilag (akármelyikük is az).

Mindemellett a VIP nem zárja ki azt, hogy a célja más, nem a VIP 4. cikk (1)–(2) bekezdései hatálya alá tartozó felhasználás útján is megvalósítható legyen, méghozzá a 11. és 12. cikkeknek megfelelő kivétel vagy korlátozás útján. A VIP 4. cikk (3) bekezdéséhez fűzött egyeztetett nyilatkozat szerint a tárgyalt szabály nem módosítja a BUE alapján bevezethető kivételek és korlátozások terjedelmét a fordítási jog tekintetében – tekintettel a látáskárosultak igényeire. Ez pedig azt jelenti, hogy a fordítás általában továbbra sem megengedett szabadon, még akkor sem, ha ezáltal a látáskárosultak hozzájutnának a számukra egyébként nem elérhető művekhez: ezt a jogot a VIP 4. cikk (1) bekezdés a) pontja közvetve érinti, mivel utal arra, hogy a bevezetendő korlátozás teszi lehetővé, hogy olyan változtatásokat eszközöljenek a művön, ami azt alternatív formátumban teszi elérhetővé. Az egyeztetett nyilatkozat értelmében ez nem jelenti azt, hogy egy művet minden további nélkül le lehetne fordítani egy másik nyelvre.

A VIP 11. cikkének a tartalmát fent, a többi nemzetközi szerződéshez való viszony tárgyalása során már bemutattuk, és említettük az azzal kapcsolatos értelmezési nehézségeket is, emiatt itt csak röviden visszautalunk a korábbiakra. Míg a VIP 11. cikkének az olvasata alapján akár úgy tűnhet, hogy a korábbi egyezmények keretei között kell többé kevésbé mozogni, addig a 12. cikk egyértelművé teszi, hogy a szerződő országok mozgástere valójában jóval bővebb ennél. Ugyanis bevezethetnek más kivételeket és korlátozásokat is, amelyek megfelelnek a gazdasági helyzetüknek, társadalmi és kulturális szükségleteiknek, a szerződő felek esetlegesen fennálló más nemzetközi jogainak és kötelezettségeinek, sőt az elmaradott országok vonatkozásában figyelembe kell venni azok speciális szükségleteit, különösen a nemzetközi jogait, kötelezettségeit és kedvezményeit. A VIP 12. cikk (2) bekezdése megőrizhetővé teszi azokat a kivételeket és korlátozásokat is, amelyeket egyébként biztosít a nemzeti jog ilyen célra. Ez pedig végső soron azt jelenti, hogy bármilyen kivétel vagy korlátozás fenntartható, akár elfér a VIP 4. cikke keretei között, akár túlterjeszkedik azokon. Nyugodtan megállapítható, hogy VIP-nak harmonizációs ereje nincs.

A VIP 4. cikk (4) bekezdése szerint a szerződő országok kiterjeszthetik a kivételeket és korlátozásokat azokra a már nyilvánosságra hozott művekre, amelyek kereskedelmi forgalomban nem kaphatók az érintett piacon a kedvezményezettek számára méltányos feltételek szerint. Figyelemmel arra, hogy a kivétel vagy korlátozás egyébként nem különböztet aszerint, hogy az adott mű kapható-e még kereskedelmi forgalomban vagy sem, ez valójában szükségtelennek tűnik, kivéve, ha azt feltételezzük, hogy ez az előírás akár lehetőséget adhat arra is, hogy a kedvezményezettek vagy a jogosított intézmények számára jogszerűen rendelkezésre nem álló művek is bekerülhessenek a számukra hozzáférhető körbe. Itt azonban egy súlyos diszkriminációs kérdés merül fel: vajon mi indokolja azt, hogy egy látáskárosult személy jobban hozzáférjen olyan művekhez, amelyek – kereskedelmi forgalomból kikerülésük okán – a nem látáskárosultak számára sem hozzáférhetők? Egy kevésbé megengedő értelmezés szerint ez a szabály csak azokra a művekre vonatkozik, amelyek egyébként kaphatók kereskedelmi forgalomban, de a hozzáférhetővé tételük során nincsenek tekintettel a fogyatékosok igényeire, nem kedvezőbb számukra a hozzáférhetővé tétel. Ezt azonban szükségtelennek látszik kimondani az előző bekezdések fényében.

A VIP 4. cikk (5) bekezdése szerint a szerződő állam maga dönthet arról, hogy kapcsol-e a szabad felhasználáshoz díjazást vagy sem. A háromlépcsős tesztet más szerződéseken keresztül alkalmazó országok vonatkozásában e rendelkezésnek nincs hozzáadott értéke, ugyanis a teszt valamennyi mértékadó értelmezése alapján lehetséges, hogy a kivétel vagy korlátozás jogszerűségét díjigénytől tegye függővé. Ha ezek a rendelkezések egyébként a Marrákesi Szerződés valamennyi tagjára alkalmazandók, akkor inkább csak megerősítésként fogható fel, míg ha nem, akkor viszont csak ezen államok esetében lesz többletjelentése. Az uniós jog jelenlegi rendelkezése lehetővé teszi akár díjfizetéssel, akár díjfizetési kötelezettség nélkül a kivétel vagy korlátozás bevezetését: a magyar jog jelenleg nem kapcsol díjfizetési kötelezettséget az ilyen szabad felhasználásokhoz, az osztrák és a német jog viszont előírja ezt, közös jogkezelő szervezet útján való érvényesíthetőséghez kötve (bár nincs működő jogkezelő szervezet ezen a területen).

d) Műszaki intézkedés alkalmazása

A műszaki intézkedésre vonatkozó WCT-beli szabályokat a Marrákesi Szerződés nem veszi át, de feltételezi a hatásos műszaki intézkedések létét és korlátozza azok hatását.

A WCT 11. cikke azt biztosítja, hogy a szerződő felek jogosultak a hatásos műszaki intézkedések megkerülése ellen megfelelő védelmet és hatékony jogorvoslati eszköztárat bevezetni, vagyis a szerzői jogok műszaki védelmét jogilag is megerősíteni. A VIP azt rögzíti, hogy a szerződő feleknek meg kell tenniük a megfelelő intézkedéseket, hogy olyan esetben, ha egyébként megfelelő védelmet és jogorvoslatot biztosítanak a hatékony műszaki intézkedés megkerülése ellen (például a WCT átültetése okán), akkor ez a védelem ne akadályozza a kedvezményezett személyeket abban, hogy éljenek a VIP-ben biztosított jogokkal és kötelezettségekkel. Ez a rendelkezés nagy jelentőségű: a WCT vonatkozó cikkét sokan kritizálták éppen amiatt, mert nem szólt arról, hogy a műszaki intézkedés alkalmazása (és jogi védelme) mellett hogyan biztosítható a kivételek és korlátozások érvényesülése. Erre a problémára egyébként az INFOSOC irányelv az EGT-tagállamok vonatkozásában részleges, ugyanakkor vitatott választ adott, listázva azokat a kivételeket és korlátozásokat, amelyek érvényesülését akkor is biztosítani kell, ha ilyen eszközt alkalmazna a jogosult, vagyis úgy értelmezte a WCT-t, hogy a műszaki intézkedés védelmének biztosítása nem írja felül – legalábbis bizonyos esetekben – a kivétel vagy korlátozás érvényesülését.

Ezt a megközelítést emelte nemzetközi szintre a VIP 7. cikke, nem szólva továbbra sem arról, hogy a látáskárosultak kedvezményét milyen módon kell biztosítania a szerződő félnek (azaz például feltörhető-e a védelem, vagy erre egy speciális, mediációs jellegű eljárást kell-e biztosítani).

A VIP 7. cikkéhez fűzött egyeztetett nyilatkozat alapján a rendelkezés nem zárja ki, hogy a jogosított szervezetek úgy döntsenek, alkalmazhatnak műszaki intézkedéseket a hozzáférhető formátumú másolatok készítése, terjesztése és hozzáférhetővé tétele során, ha ez összhangban van a nemzeti joggal. Azt azonban le kell szögezni, hogy ez nem a WCT 11. cikke szerinti műszaki intézkedés, ugyanis a WCT 11. cikke értelmében vett műszaki intézkedést a jogosultak alkalmazzák a jogaik védelme érdekében, a jogosított szervezetek pedig semmiképp sem minősülnek szerzői jogi jogosultnak, még akkor sem, ha a nyilatkozat alapján ők ezeket a műszaki intézkedéseket éppen a kivétel vagy korlátozás jogszabályi kereteinek betartása érdekében alkalmazzák (ami közvetve persze a szerzői érdekeket is szolgálja). Mindenesetre ez azt jelenti, hogy a VIP 7. cikke szerinti műszaki intézkedéseket a WCT szerinti védelem nem illeti meg.

E) Határon átnyúló kedvezmény

A VIP 5–6. és 9. cikke fokozott együttműködésre készteti a szerződő feleket, nem csak a nemzetközi szerződések által egyébként rendszerint elvárt szinten. Céljuk ugyanis, hogy az egyik szerződő országban már a rendszerbe került műhöz a többi országban élő látáskárosultak is biztosan könnyítve férjenek hozzá.

A korábbi nemzetközi szerződési rendszer alapján az egyik szerződő országban egy bizonyos felhasználás tekintetében kivétel vagy korlátozás alá eső műpéldányok egy másik szerződő országban nem lettek automatikusan szabadon hozzáférhetők, legfeljebb akkor, ha az adott ország nemzeti joga alapján a műpéldány szintén valamely ottani kivétel vagy korlátozás hatálya alá esett.

A VIP 5. cikke ezt a feltételrendszert tágította több irányba is. Egyrészt lehetővé teszi azt, hogy az egyik szerződő államban szabad felhasználás alá eső műpéldányok más szerződő államban is hozzáférhetőek legyenek a jogosított szervezetek, illetve a látáskárosultak számára. Mindez a szöveg olvasása alapján lehetségesnek tűnik anélkül is, hogy a fogadó államban bevezetnének ilyen jellegű kivételt vagy korlátozást, és a kedvezménnyel élni lehet akkor is, ha ugyan bevezettek ilyet, de az nem pontosan olyan hatályú, mint a kibocsátó államban.

A VIP 5. cikk (1) bekezdéséhez fűzött egyeztetett nyilatkozat szerint ez a rendelkezés nem érinti a kizárólagos jogok terjedelmét. A VIP 5. cikk (1) bekezdésének a rendelkezése és az egyeztetett nyilatkozat között feloldhatatlan ellentmondás látszik, ha csak nem úgy értjük, ahogy azt a többi egyezmény esetében is érteni kell: vagyis ha a fogadó állam fenntartja a szerző kizárólagos jogát (és nem vezet be maga is megfelelő kivételt vagy korlátozást), akkor mégsem vehetők át a műpéldányok szabadon (feltéve, hogy egyébként ténylegesen biztosítja a vonatkozó kizárólagos jogokat, ami nem feltétlenül van így).

A VIP 5. cikk (2) bekezdése értelmében a kibocsátó államnak olyan kivételt vagy korlátozást is be kell vezetnie (ha lehetővé kívánja tenni a nála kivétel vagy korlátozás alá eső műpéldányok más szerződő államba irányuló forgalmát), amely biztosítja, hogy a jogosított szervezetek a jogosult engedélye nélkül terjesszenek vagy tegyenek hozzáférhetővé hozzáférhető formátumú példányokat egy másik államban levő jogosított szervezetnek vagy látáskárosultnak – vagyis ez alapvetően a kibocsátó állam döntésén múlik. (Ez a kivétel ugyanakkor a nemzeti elbánás hatálya alá esik BUE-/TRIPs-/WCT-tagok esetében, vagyis a külföldi művekre is kiterjed.) Ez azonban még mindig csak azt jelenti, hogy a kibocsátó állambeli kivételnek vagy korlátozásnak a külföldre irányuló terjesztésre vagy hozzáférhetővé tételre is ki kell terjednie, azaz ebben az államban a kizárólagos jogot ennyire szélesen kell korlátozni.

Arról, hogy mi történhet a fogadó országban, igen nehezen érthetően fogalmaz a VIP. A VIP 5. cikk (4) bekezdés a) pontja értelmében ugyanis ha egy jogosított szervezet fogad példányokat, és ennek a szerződő országnak egyébként nincs kötelezettsége a BUE 9. Cikkének a betartására (háromlépcsős teszt), akkor csak annyi a kötelezettsége, hogy biztosítsa, a példányok csak a kedvezményezett személyek számára legyenek hozzáférhetőek. Ebből a contrario következhet az is, hogy azon államok esetében, amelyekre kiterjed a BUE 9. Cikke, a hozzáférés csak akkor lehet biztosított, ha azok eleget tesznek a BUE 9. Cikkének, vagyis a háromlépcsős tesztnek. Azt továbbra sem lehet tudni, hogy ennek a nemzeti jogban milyen módon kell megjelennie, esetleg elegendő-e, ha a jogvitában az eljáró bíróság alkalmazza a BUE 9. Cikkét. (Azonban a BUE nem mindegyik tagállamában hivatkozhatnak a jogalanyok közvetlenül a BUE-ra.)

A VIP 5. cikk (1) bekezdésében foglalt kivétel csak az adott országban alkalmazható, kivéve, ha a szerződő ország tagja a WCT-nek, vagy egyébként – az egyeztetett nyilatkozat szerint kizárólag e szerződés alá tartozó felhasználási esetekben – eleget tesz a háromlépcsős tesztnek. Ez a rendelkezés azt jelentheti, hogy a WCT-ben tagnak minősülő országok, illetve a tesztet figyelembe vevő országok tehetik meg csupán, hogy legyen az általuk bevezetett kivételnek vagy korlátozásnak extraterritoriális hatálya. (A WCT-tagok vonatkozásában is érvényesül a nemzeti elbánás elve.) E rendkívül szokatlan szabályozás több problémát is felvet. Szinte egyáltalán nem mond semmit arról, hogy mi történhet akkor, ha a kibocsátó ország minden feltételt teljesít, és a fogadó ország egyetlent sem (legfeljebb annyit, hogy csak a kedvezményezett személyek számára lesznek hozzáférhetőek a művek).

Ez a megoldás a kiegyenlítettségnek még a látszatát sem igyekszik megtartani, ami az adott szerződő ország rendszeréből fakadó előnyök olyan szerződő országok számára való élvezetét is lehetővé fogja tenni, akik viszonzásként semmit nem fognak adni, mert nem is biztosítanak kizárólagos jogokat a jogosultaknak, vagy nem biztosítanak hasonló szabad hozzáférést a saját műveikhez. Ez pedig elvezet addig, hogy az új modell a nemzetközi szerzői jogi rendszer alapját, a minimumjogok elvét kezdi ki: ugyanis egy olyan fogadó ország, amely nem vezetett be kivételt vagy korlátozást, erősebben fogja védeni a nemzeti jogosultjait, mint a külföldieket. Utóbbi jogosultak művei könnyebben hozzáférhetők lesznek a látáskárosultak számára, mint a saját nemzeti kultúrájuk. A saját nemzeti kultúra teljesítményei azonban kerülő úton, a kibocsátó országban történő hozzáférhetővé tétel útján kerülhetnek be a fogadó országba, ami igencsak visszás helyzetet eredményez, és egy lefelé irányuló spirált indíthat be. Ha a fogadó ország észleli, hogy a védelmi szintje magasabb, a kivétel importálható. A szerzői jogi nemzetközi egyezményi rendszerben eddig fennálló kölcsönösség pedig itt végzetesen megbomlik.

A Marrákesi Szerződésnek, amely 2016. szeptember 30-án lépett hatályba, jelenleg 106 szerződő állama van, és 88 országban, valamint az Európai Unióban van hatályban.

10. A törvény területi hatálya [Szjt. 2. §]

Az Szjt. 2. §-a, noha egyetlen mondat, több rendelkezést is magában foglal. A rendelkezések háttere a szellemi alkotások oltalmára általánosan jellemző területi elv, a territorialitás, amely annyit jelent, hogy az Szjt. csak a magyar szerzőknek és a Magyar Köztársaság területén biztosít szerzői jogvédelmet. A védelem a művet megalkotásától kezdve illeti meg [Szjt. 4. § (1) bek., 9. § (1) bek.]. A nyilvánosságra hozatal helye (Szjt. 2. §) csupán a név nélkül vagy felvett néven nyilvánosságra hozott művek esetében (Szjt. 8. §) játszik szerepet, és a territorialitás elvének alkalmazását jelenti, de ez nem jelenti azt, hogy a nyilvánosságra hozatal lenne a védelem előfeltétele.

Ha magyar állampolgár a Magyar Köztársaság területén hozza nyilvánosságra művét (függetlenül attól, hogy hol alkotta, hiszen az alkotói folyamat több állam területén is átívelhet), és a felhasználás/jogsértés is Magyarországon történt, a magyar törvényt kell alkalmazni. Ha a szerző magyar állampolgár, de műve külföldön került először nyilvánosságra, ugyancsak a magyar törvényt kell alkalmazni, értelemszerűen akkor, ha a felhasználás vagy a jogsértés a Magyar Köztársaság területén történt. Ilyenkor tehát nincs releváns külföldi elem a tényállásban. (A magyar szerző külföldön nyilvánosságra hozott műve külföldön irányadó védelmére annak az államnak a szerzői jogi törvénye az irányadó, ahol a felhasználás/jogsértés történt.)

A nyilvánosságra hozatal a mű magánszférából való kikerülése, vagyis a mű fölötti közvetlen felügyelet megszűnése. Itt a nyilvánosság egyszerűen a magánszféra ellentéte; elegendő, ha a személyi kör meghaladja a szokásos családi és társasági ismeretségi kört, mennyiségi ismérv nincsen. Ez azonban csak a személyhez fűződő jogok és a szabad felhasználás általános feltételei tekintetében van így. A nyilvánosság fogalma ettől eltérhet az egyes vagyoni jogok (például nyilvánossághoz közvetítés és nyilvános előadás) körében (lásd a vonatkozó paragrafusok magyarázatánál).

11. Külföldi szerző védelme; joghatóság nemzetközi ügyben [Szjt. 2. §]

a) Ha külföldi szerző akár Magyarországon, akár külföldön hozza először nyilvánosságra művét, külföldi elem van a tényállásban. Az ilyen jogvitás ügyekben ezért az Nmjtv.-t kell alkalmazni. Az Nmjtv. 2. §-a szerint az egyezményes szabályok és az Európai Unió általános hatályú közvetlenül alkalmazandó jogi aktusai megelőzik a magánjogi kódex kapcsolódó szabályait. A szóban forgó esetben egyezmény és kötelező uniós aktusok híján az Nmjtv. 48. § rendelkezését kellene alkalmazni: a szerzői jogokat annak az államnak a joga szerint kell elbírálni, ahol a védelmet igénylik (lex loci protectionis).

Az Nmjtv.-t megelőző sokoldalú szerzői jogi nemzetközi egyezmény a BUE. (Lásd fent részletesen a 3 pontot.) A BUE előírja a nemzeti elbánást a külföldi szerző bármely BUE tagállamában először nyilvánosságra hozott műve védelmére [BUE 5. Cikk (1) bek.]. A Magyarországon először nyilvánosságra hozott művek származási országa [BUE 5. Cikk (4) bek. a) pont] Magyarország. A külföldön nyilvánosságra hozott mű származási országa pedig az az állam, ahol a mű először nyilvánosságra került. Ha a külföldi szerző művének származási országa Magyarország, a BUE 5. Cikk (4) bekezdés a) pont alapján kell a magyar jogot, tehát szintén a nemzeti elbánást alkalmazni. Ennek alapján a külföldi szerző Magyarországon a belföldi szerzővel azonos védelmet élvez, így az Szjt. alkalmazandó a külföldi szerzőre, ideértve az egyéb szerzői jogosultakat is. Összefoglalóan: a BUE alapján is a szerzői jogokat annak az államnak a joga szerint kell elbírálni, ahol a védelmet igénylik (lex loci protectionis). A BUE nemzeti elbánásról szóló szabályait megerősíti az ESZJE II. Cikke, a WCT 3. cikke és a TRIPs 3. Cikke. Sőt, a TRIPs 4. Cikke a legnagyobb kedvezményes elbánás biztosítását is megköveteli mind a szerzői jog, mind az iparjogvédelem területén. Ez annyit jelent, hogy ha a külföldi szerző művének származási országa nem BUE-, hanem TRIPs-tagállam, a magyar törvény alapján illeti meg védelem a szerzőt a legnagyobb kedvezményes elbánás alapján. Ennek gyakorlati jelentősége nincs, hiszen a Föld 193–196 államából közel 170 a BUE tagja.

Az Nmjtv.-t megelőző egyik említett európai uniós aktus a Róma II. rendelet, amelynek 8. cikk (1) bekezdése szerint a szellemi tulajdonjog megsértéséből eredő, szerződésen kívüli kötelmi viszonyra annak az országnak a jogát kell alkalmazni, amelyre az oltalmat igényelték. A Róma II. rendelet 8. cikk (3) bekezdése kizárja az alkalmazandó jog választását szellemi tulajdoni jogsértési ügyekben: „Az e cikk szerint alkalmazandó jogtól nem lehet a 14. cikk szerint megállapodás útján eltérni.” Az alkalmazandó jog kiterjedését, tehát azt, hogy milyen kérdésekben (milyen tárgyakra) kell az alkalmazandó jogot alkalmazni, a Róma II. rendelet 13. cikk, és a 15. cikk értelmezi. Ezek alapján a jogsértés pénzben meghatározott szankciói (gazdagodási és kártérítési igény) alkalmazására vonatkozik a lex loci protectionis. A Róma II. rendelet minden itt említett és egyéb szabályai alkalmazandók minden olyan szerződésen kívüli szerzői jogsértési ügyben, amelyben EU-tagállamokhoz kapcsolódó elem van, akkor is, ha a kapcsolóelv nem tagállam vagy EGT-állam jogához vezet, kivéve Dániát, amely a csatlakozási feltételei alapján nem vett részt a rendelet megalkotásában.

Az Nmjtv.-t szintén megelőzi Róma I. rendelet. Ennek alapján a szerződésre, így a szerzői jogi felhasználási és jogátruházási szerződésekre is elsősorban a felek által választott jogot kell alkalmazni. A jogválasztás nem korlátlan: ha a szerződésre vonatkozó minden lényeges tényállási elem más országhoz kapcsolódik, mint amelynek jogát a felek választották, a jogválasztás nem sértheti a legközelebbi kapcsolat szerinti ország kógens szabályait. Ha pedig a tényleges, szoros kapcsolat egy vagy több EU-tagállam jogával áll fenn, és a felek nem tagállami jogot választottak, a jogválasztás nem sértheti az EU-jog és a kapcsolattal érintett, a szóban forgó EU-jogot átültető tagállami jog kógens szabályait.

Jogválasztás híján a felhasználási szerződés, tehát a felhasználási engedély alapján felhasználási jogot keletkeztető szerződés (lásd az Szjt. 42. §-ához fűzött magyarázatot) nem minősül szolgáltatásra irányuló szerződésnek. Ez kitűnik az EUB előttikövetkező ügyből is: C–533/07. Falco Privatstiftung és Thomas Rabitsch kontra Gisela Weller-Lindhorst (ítélet, ECLI:EU:C:2009:257), amely ugyan a joghatóság szempontjából vizsgálja a felhasználási szerződést, de a vizsgálat módszere azonos az alkalmazandó jog és a joghatóság szempontjából. Ezért a szerződésre azon ország joga az irányadó, ahol a szerződés jellegéből adódó teljesítésre kötelezett félnek a szokásos tartózkodási helye található. Ez az ország tipikusan a felhasználási engedélyt adó fél szokásos tartózkodási helyének az országa. A szokásos tartózkodási hely fogalmát nem természetes személyekre nézve a Róma I. rendelet 19. cikke határozza meg, az – leegyszerűsítve – a központi ügyvezetés helyének az országa. Természetes személy esetében az eset összes körülményei alapján lehet csak eldönteni a szokásos tartózkodási helyet. Értelemszerűen ez leggyakrabban az állandó lakóhely országa, de az esetenkénti vizsgálattól nem lehet eltekinteni. A felhasználási szerződésre irányadó gondolatmenetet lehet alkalmazni a jogátruházási szerződésre is, amely nem tekinthető a Róma I. rendeletben nevesített adásvétellel azonos jellegű szerződésnek.

Az EGT-n belül a BUE és a TRIPs szabályai – ideértve a nemzeti elbánás alóli, itt nem tárgyalt kivételeket is – feloldódnak az EUMSZ diszkriminációt tiltó rendelkezésének (18. cikk) hatálya alatt. (Az EU-n kívüli EGT-tagállamokra nézve az EGT Megállapodás 4. §-a a jogalap.) Az EUB idevágó döntéseiből [C–92/92. Phil Collins kontra Imtrat Handelsgesellschaft mbH és Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH és Leif Emanuel Kraul kontra EMI Electrola GmbH, ítélet, ECLI:EU:C:1993:847 (C–92/92. és C–326/92. egyesített ügyek); C–360/00. Land Hessen kontra G. Ricordi & Co. Bühnen- und Musikverlag GmbH., ítélet, ECLI:EU:C:2002:346;C–28/04. Tod’s SpA és Tod’s France SARL kontra Heyraud SA., ítélet, ECLI:EU:C:2005:418; illetve C–7/82. Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) kontra az Európai Közösségek Bizottsága, ítélet, ECLI:EU:C:1983:52] következik, hogy sem a védelem fennállása, sem a védelmi idő, sem egyéb körülmények szempontjából nem illetheti meg kevesebb jog a külföldi, de EGT-részes állam polgárát és honos jogi személyét (jogosultját), mint a saját (magyar) állampolgárt. E döntések mind a szerzői, mind a kapcsolódó jogi védelemre irányadók.