Anatole France

A kis Nozière

Regény

FORDÍTOTTA:

Szini Gyula

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft., 2011

Minden jog fenntartva.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A borító Kovács G. Tamás munkája.

ISBN 978-963-329-198-6

ELSŐ KÖNYV

Gyermekkorom

I.

A biblia és az állatkert

A világegyetemről való első nézetemet a régi bibliámból merítettem, amelyben metszetek voltak. Tizenhetedik századbeli alakok sorozata volt rajtuk és benne a földi paradicsom a hollandiai tájképek buja üdeséget mutatta. Brabanti lovakat, nyulakat, malacokat, csirkéket, kövér farkú juhokat lehetett ott látni. Éva a Teremtés állatai közt vonult föl flamand szépségében. De mindez elveszett kincs volt a számomra. Jobb szerettem a lovakat.

Ahetedik oldal (szinte magam előtt látom) a Noé bárkáját ábrázolta abban a percben, amikor az állatokat párosával vitték reá. A Noé bárkája az én bibliámban afféle hosszúkás, régimódi hajó volt, amelyen fából való kastély állott a maga két lejtősíkot alkotó födelével. Tökéletesen hasonlított arra a Noé bárkájára, amelyet újévi ajándékul kaptam és amelyből jó gyantás illat áradt. A két bárka közti hasonlatosság döntő bizonyítéka volt a szememben a Szentírás igazságának.

Nem győztem betelni sem a Paradicsom, sem a Vízözön képeivel. Nagy gyönyörűségem telt abban is, hogy Sámson mint viszi el Gáza város kapuit. Ez a Gáza város a tornyaival, harangtornyaival, patakjával, környező erdőbokraival elbűvölő volt. Sámson egy-egy kapuval a hóna alatt távozott. Nagyon érdekeit. Sámson a barátom volt. Ebben a tekintetben, mint sok más tekintetben is, nem változtam. Még ma is szeretem Sámsont. Nagyon erős ember volt, nagyon egyszerű, nem volt benne árnyéka sem a rosszaságnak, ő volt az első romantikus és bizonyára a legőszintébbek közül való.

Megvallom, régi bibliámban nem nagyon ismertem ki magam az események egymásutánjában és egészen belezavarodtam a filiszteusok és amalekiták harcaiba. Ezeknél a népeknél leginkább a fej viseletüket csodáltam, aminek a sokfélesége ma is bámulatba ejt. Látni lehetett rajtuk sisakokat, koszorúkat, kalapokat, sipkákat és csodálatos turbánokat. Soha életemben nem fogom elfelejteni József süvegét, amelyet Egyiptomban viselt. Ez úgyan igazán turbán volt, ha úgy tetszik, még pedig széles turbán, de hegyes sipkában végződött, amelyet boglár díszített két structollal és ez igen tekintélyes fejdísz volt.

Az Új Testamentomnak a régi bibliámban valami bensőbb varázsa volt a számomra és gyönyörűséges emlékem az a veteményes kert, amiben Jézus megjelent Magdolna előtt. „És eő azt hivé – így hangzott a régi szöveg – hogy az kert gazdájával állna szemben…” Végül a Könyörületesség hét munkájában Jézus Krisztus, aki a szegény ember, a fogoly és a zarándok képében jelent meg, látta, hogy egy hölgy jön feléje, aki úgy van öltözve, mint Ausztriai Anna, velencei csipkéből való nagy gallérral. Egy lovag, tollas, puha nagykalappal a fején, csípejére illesztett kézzel, vállán csuklyás köpennyel, előkelően tölcsérszáru csizmával intett a várfokról a kis apródjának, aki kancsót és ezüst serleget tartott, hogy öntsön bort a szegény embernek, akinek a fejét fénykoszorú övezte. Milyen szeretetreméltó, milyen titokzatos, milyen bensőséges volt mindez! És Jézus Krisztus, aki ott állt a lugasban egy IV.Henrik korabeli pavillon lábánál, az emberekhez mennyivel közelebb állónak látszott és mennyivel inkább bele volt keverve a földi világ dolgaiba!

Minden este a lámpánk alatt forgattam az ódon bibliámat és az álom, a gyermekkornak gyönyörűséges álma, amely legyőzhetetlen, mint a vágy, lassankint átölelt langyos árnyaival, mialatt a lelkem még tele volt a szent képekkel. És a patriarchák, az apostolok, a csipkegalléros dámák tovább élték természetfölötti életüket az álmomban. A bibliám számomra kézzelfogható valósággá lett és igyekeztem, hogy a világegyetem képét hozzá igazítsam.

A világegyetem számomra nem terjedt valami nagyon túl a Malaquais rakparton, hol első napjaimat lélegzeni kezdtem, hogy az albai gyöngéd szűz szavaival éljek. És gyönyörűséggel lélegzettem első napjaimat abban a fényben, előkelőségben és dicsőségben úszó negyedben, amelyhez a Tuileriák, a Louvre, a Palais Mazarin tartoznak. Öt éves koromban még nem nagyon kutattam át a Világegyetemnek a Louvreon tul, a Szajna jobb partján lévő részeit. A bal partot jobban ismertem, minthogy ott laktam. Végigmentem a rue des Petits Augustins-en és mikor ennek az utcának a végére értem, azt hittem, hogy ott a világ vége.

A rue des Petits Augustins mai neve rue Bonaparte. Abban az időben, mikor itt volt a világ vége, úgy láttam, hogy ezen az oldalon az örvény szélén egy szörnyű vaddisznó áll őrt és négy kőóriás, akik hosszú talárban ülnek, könyvvel a kezükben egy csarnokban, amely vízzel teli medence fölött áll egy térség közepén, amit fák szegélyeznek, közelében pedig egy rengeteg nagy templom áll. Nem értik, úgy-e, azt, amit mondok? nem tudják, miről beszélek?… óh! a vaddisznó, a Bailli-ház szegény vaddisznója szégyenletes élete után már régóta nincs a világon. Az újabb nemzedék nem látta, hogy a fogoly vaddisznó hogyan szenvedte el az iskolás fiuk sértéseit. Nem látta, hogyan feküdt ott félig lehunyt szemmel, fájdalmas beletörődéssel. A rue Bonaparte sarkán a vaddisznó egy fészerben lakott, amelynek sárgára volt festve a fala és amely freskókkal volt díszítve, amik almásszürke, erős percheroni lovak által vont bútor szállitó kocsikat ábrázoltak. A helyén most ötemeletes ház emelkedik. És ha elmegyek a Saint Sulpice-tér szökőkútja előtt a kútszobor négy kő-óriása már nem tölt el titokzatos félelemmel. Ismerem, mint ahogy az egész világ ismeri a nevüket, a szellemüket, a történetüket. A nevük ez: Bossuet, Fénélon, Fléchier és Massillon.[1]

A nyugati oldalon is elértem a világ végső határát… Chaillot egyenetlen magaslatai, a Trocadero dombja, ahol akkor még vadon tenyészett az ökörfarkkóró és mentha illata úszott a levegőben, itt igazán a világ vége volt, a feneketlen örvény széle, ahol látni lehet a mezítelen embert, akinek csak egy lába van és ugrálva jár és a halembert és a fej nélkül való embert, aki a mellén hordja az arcát. Annak a hídnak a két partján, amely errefelé lezárta a világot, a rakpartok komorak, szürkék és porosak voltak. Bérkocsit egyáltalán nem lehetett látni, csak néha-néha egy-egy járókelőt. Itt-ott a víz mentén az alacsony védőfalra könyökölt egy-egy fiatal katona, pálcát faragott és nézte, mint folyik a Szajna. Annak a római lovasnak a lábánál, amely a Mars mező jobb sarkát foglalja el, öregasszony kuporodott a kőfal mellé és almás lepényt meg kókuszdiót árult. A kókuszdió vizes palackban volt, amelyet citrom koronázott. Por és csönd honolt e dolgok fölött. Most ezen a helyen a Jénai-híd köt össze egymással új városnegyedeket. Elvesztette komor es néptelen külsejét, amilyen még az én gyermekkoromban volt. A por, amit a szél az úton kavar, nem a régi por többé. A római lovas új embereket és új szokásokat lát. Nem búsul miattuk: kőből van.

De legjobban ismertem és szerettem a Szajna meredek partjait, jó öreg dajkám, Nanette mindennap elvitt engem oda sétálni. Ott viszontláttam a régi képes bibliám Noé bárkáját. Mert minden kétségen felül hittem, hogy a Samaritaine hajója a pálmafájával, amelyből csodálatosan vékony és fekete füst szállongott, nem más, mint a Noé bárkája. Hiszen természetes volt: minthogy nincs többé özönvíz, a bárkából uszodát csináltak.

A keleti oldalon eljutottam a Jardin des Plantesba és a Szajna mentén egészen az Austerlitzi hídig. Ez volt a határ. A természet legvakmerőbb búvárai is eljutnak addig a pontig, amelynél nincs tovább. Lehetetlennek látszott előttem, hogy az Austerlitzi hídon is túl lehet menni. Az én lábam kicsi volt, a Nanette dajkámé pedig öreg; és bár én is kíváncsi voltam, ő is, mindig le kellett telepednünk egy padra, vagy fa alá, szemben a híddal és egy nanterrei sütemény-árusítóval. Nanette alig volt nagyobb, mint én. Szent nő volt, virágos indiai szövetben, fején csöves főkötővel. Azt hiszem, a világról való fogalma épp oly naiv volt, mint az enyém, amelyet mellette szereztem. Igaz, hogy sohasem hallgatott rám. De nem volt szükséges, hogy meghallgasson. És amit felelt nekem, mindig találó volt. Gyöngéden szerettük egymást.

Mialatt Nanette a padon ült és szelíden elgondolkodott titokzatos és bensőséges dolgain, én egy fa lábánál a kis ásómmal a földet túrtam vagy pedig a hidat néztem, amely számomra lezárta az ismert világot.

Mi volt azontúl? Mint a tudósok, én is csak összehasonlításokra voltam utalva. De fölmerült bennem egy föltevés, amelyet olyan elfogadhatónak találtam, hogy bizonyosságnak tartottam; a föltevésem az volt, hogy az Austerlitzi hídon túl a Biblia csodálatos országai terülnek el. A jobb parton volt egy domb, amelyet fölismertem a bibliám metszeteiből, ez a domb Bethsabé fürdői fölött uralkodott.

Azontúl pedig hitem szerint a Szent Föld és a Holt Tenger következett; azt hittem, hogy ha az ember tovább sétálhatna, megláthatná az Atyaúristent kék ruhájában és fehér szakállával, amelyet a szél borzol és Jesus Christust, amint a tengereken jár és talán a szivem választottját is, Józsefet, aki akkor talán még élt, mert hiszen nagyon fiatal volt, amikor a bátyjai eladták.

Ezt a fölfogásomat csak megerősítette az, hogy a Jardin des Plantes-ban a Földi Paradicsomot láttam, amely kissé megöregedett, de alapjában véve, nem nagyon változott. Effelől annál kevésbé kételkedtem, mert bizonyítékaim voltak róla. A Földi Paradicsomot a bibliámban láttam és anyám így magyarázta: „A Földi Paradicsom nagyon kellemes kert volt, szép fák voltak benne és a Teremtés valamennyi állata”. Mindez pontosan illett a Jardin des Plantesra,[2] amely a biblia és anyám Földi Paradicsomának felelt meg avval a különbséggel, hogy az állatok köré rácsot csináltak, ami következése a művészetek előrehaladásának, amelyet az emberi ártatlanság elvesztése okozott. És a lángpallosú Angyal helyét a bejárónál elfoglalta a piros nadrágos őrt álló katona.

Büszke voltam erre a fontos fölfedezésemre. Titokban tartottam magamban. Még apámnak se mondtam el, akit pedig minduntalan megkérdeztem a látható és láthatatlan dolgok eredete, oka és végcélja felől. De arról, hogy a Jardin des Plantes-ot a Paradicsommal azonosítottam, némán hallgattam.

Hallgatásomnak többféle oka volt. Először is öt éves korában az embernek nagy nehézségei vannak, hogy bizonyos dolgokat megmagyarázzon. Ez a felnőtt emberek hibája, akik rosszul értik meg, amit a kis gyerekek mondani akarnak. Aztán boldog voltam, hogy csak én tudom az igazságot. Hamarább tudtam, mint az egész világ. Azt is éreztem, hogy ha bárkinek szólok róla, ki ;fognak csúfolni, ki fognak nevetni és az én szép világnézetem összeomolnék, ami nagyon fájna nekem, őszintén szólva, ösztönszerűleg éreztem, hogy nézetem nagyon gyönge lábon áll. Sőt lelkem melyén, legtitkosabb lelkiismeretemben bátor, vakmerő, csalóka és vétkes nézetnek tartottam. Ez nagyon bonyolultnak hangzik. De el sem lehet gondolni, hogy milyen bonyolult gondolatok támadnak egy öt éves fejben.

Sétáinkat az állatkertben mint utolsó emléket őrzöm Nanette dajkámról, aki oly öreg volt, mikor én oly fiatal voltam és oly kicsi volt, mikor én kicsi voltam. Még hat éves se voltam, mikor Nanette, sajnos, elment tőlünk és szüleim is, én is megsirattuk. Nem meghalni ment el tőlünk, hanem tudom is én, miért, tudom is én, hová. Ekképp eltűnt életemből, mint a tündérek a mezőn, akikről azt mondják, hogy jó öreg asszonyok képét öltik magukra, hogy beszélgethessenek az emberékkel, aztán elfoszlanak a levegőbe.

Jegyzet:

1: A négy klasszikus francia egyházi szónok.

2: A párizsi állatkert.