Barátaimnak: Anna Wilsonnak és Paul Danielssonnak,

akik utat mutattak a vadonban.

Furcsa olvasói levél ez egy női hetilapban… A rendelő várójában ülve lapozgatom az újságot. A rovatot, amelyen megakad a szemem, úgy hívják: Kérdezze a médiumot, a levél címe pedig: Vajon emlékszik rám ifjúkori szerelmem? Az olvasói levelet Álmodozó jeligével írták alá. A hangvétele komoly és ünnepélyes a sütireceptek és a jácinthagymák teleltetésével meg a zsírfoltok selyemszövetből való eltüntetésével kapcsolatos háztartási tippek között. Egyre növekvő érdeklődéssel olvasom. Így szól a levél:

Kedves Monica!

Azért írok Önnek, mert az utóbbi hónapokban egyre gyakrabban gondolok egy fiatalemberre, akivel fiatalkoromban találkoztam. Rövid, de intenzív szerelmi kapcsolatba bonyolódtunk vele 1955 nyarán. Ő szobrászművésznek tanult, és a Bjäre-félszigeten, anyám panziójában volt elszállásolva néhány héten keresztül. Elég drámai körülmények között váltunk el, és azóta nem is láttam.

Az a helyzet, hogy jó egy évvel ezelőtt meghalt a férjem. Hatvan évig voltunk házasok, gyümölcsöző és szép életünk volt együtt, még ha nem is született gyermekünk. Az évek során ritkán jutott eszembe a másik férfi az életemben, de az utóbbi időben egyre gyakrabban gondolok rá, sőt még álmodok is róla éjszaka. Mit jelent ez? Próbál velem kapcsolatba kerülni, vagy ez az egész csupán „képzelődés” a részemről? Mit tegyek? Hetvenkilenc éves vagyok. Előre is köszönöm a válaszát.

Álmodozó

Na, és az enyhén szólva meglepő válasz a médiumtól, aki a kép alapján egy fénylő arcú, kerek képű asszony, fején valamiféle tiarával:

Kedves Álmodozó!

Régi szerelme életben van! Világosan látok magam előtt egy nagyon fess, már őszülő hajú férfit. Világoskék inget visel, és vidáman integet. Megesik, hogy egymáshoz valaha közel álló emberek hosszú évek elteltével is lelki összeköttetésben maradnak. Nem ritka, hogy valaki megérzi, amikor a másikat szerencsétlenség éri, vagy a segítségére szorul. Lehetséges, hogy az ön részéről feldolgozatlan érzésekről is szó van. Mi volt az oka a szakításuknak? Azt írta, drámai körülmények között váltak el egymástól az útjaik. Lehet, hogy ezeket az érzéseket kell feldolgoznia, hogy békére és nyugalomra találjon. Tudja, hol van most fiatalkori szerelme? Ha nem, megpróbált már rákeresni az interneten? Sok sikert kívánok!

Őszinte üdvözlettel

Monica

Először nem is hallom, amikor a terapeuta az én nevemet kiáltja. Egészen elérzékenyültem. Eltelt hatvan év. És itt ez a kérdés egy emberhez, akit a levélíró még csak nem is ismer, soha nem találkoztak. Mi lett volna, ha a médium másképp válaszol? Rég elfelejtette önt. Valójában nem is érdekelte igazán. És különben is már rég meghalt.

Kelletlenül visszateszem az újságot az asztalra, és kezet rázok Joarral. Alig néhányszor találkoztunk, de már olyan, mint egy régi ismerős. Mondjuk, egy zenei fesztiválról még fiatalkoromból. Olyan otthonosan ismerősnek tűnik a hullámos, sötétbarna apródfrizura, a szűk, fekete farmer és a világ legkedvesebb tekintete. Utat enged az irodájába: odabent alig fér el a két kék színű fotel és a nagyobbacska íróasztal. A nap sugarai egyenesen a fafurnér asztalkára esnek, rajta a kötelező papír zsebkendők. Joar előszed egy máris nyugtalanítóan vastagra hízott mappát, és leül. A zsebében megcsörrennek a kulcsai.

– Nos, hogy érzed magad?

– Szarul – felelem.

Joar elmosolyodik.

– Csináltad a relaxációs gyakorlatokat, amiket megbeszéltünk?

– Igen, de nehezemre esik az összpontosítás. És nem veszek észre semmi változást. Elég reménytelen az ügy.

Fészkelődöm a fotelban.

– A dolgok, amelyek reménytelennek tűnnek, nem feltétlenül azok – emlékeztet Joar. – A gyakorlatok hatása általában csak néhány hét után jelentkezik. Fontos, hogy adj nekik esélyt. Máskülönben soha nem derül ki, hogy esetleg használnak-e.

Bizalmatlanul bámulok rá. Joar fiatal, harminc körül járhat, de eltökélt benyomást tesz. A falakon körben művészeti poszterek lógnak. Az íróasztalon takaros rend uralkodik. A whiteboard táblán néhány háromszög árválkodik az Automatikus gondolatok cím alatt.

– Egyáltalán létezik ez a hang? – kérdezem. – Vagy csak én találtam ki?

– Érzékeled, tehát létezik. Igaz? – Joar figyelmesen néz rám. – Vannak, akiket rettenetesen zavar egy halk, csak általuk érzékelt hang, mások hangos zajt hallanak, és rá se hederítenek. Mindennek a kulcsa az, hogy te milyennek éled meg a dolgot.

Joar fellapozza az ölében nyugvó mappát. Annyi minden miatt járok Joarhoz, hogy minden problémának külön fejezete van. A fülzúgás még talán a legkisebb bajom. Mert ott van a bűntudat amiatt, hogy elhagytam Tomot, és így Oskar elvált szülők gyereke lett. Aztán az, hogy beleszerettem Erikbe, majd mindent otthagytam a kedvéért. Az ezt követő nyilvános megaláztatás. A szakítás az imént említett Erikkel. Az enyhe depresszióm. Plusz az aggodalom a munkám miatt, azazhogy a munka hiánya miatt. A fülzúgás már csak a hab a tortán.

– Mióta legutóbb itt jártál, utánaolvastam egy kicsit a fülzúgásnak – mondja Joar, és biccent. – Sokan azt hiszik, hogy ez egy modern jelenség, a zajártalom az oka, de úgy tűnik, a jelenség egyidős az emberiséggel. Találtam néhány érdekes dolgot. Például egy orvosi kezelés leírását a fáraók korából, az ókori Egyiptomból. Ott egy különleges olajat öntöttek annak a fülébe, aki fülzúgástól szenvedett. Úgy hitték, hogy az illető fülét megbabonázták.

Joar előhúz a paksamétából egy papírlapot.

– Arisztotelész elmélete szerint pedig a fülzúgás valójában egyfajta szél, amely beszorult a fülbe, és nem tud kijönni. Akit sújt, annak természetfeletti képességei lehetnek. Előre megérez dolgokat, utazhat az időben, ilyesmi. Szóval elég menő dolognak számított. Viszont a kezelés nem volt valami hatásos. Egész egyszerűen lyukat fúrtak a koponyacsontba, hogy az odabent rekedt szelet kieresszék. A beteg természetesen meghalt a műtét során. Szóval manapság ezt már nem csináljuk. Mármint a lyukfúrást.

Joar vigyorog, kivillan a lyuk a metszőfogai között.

– Kérsz egy kis vizet? Nagyon meleg van itt bent.

Egy kancsóból vizet tölt a poharamba.

Joar vőlegény, az ujján egyszerű aranygyűrű csillog. Ősszel apa lesz. Szerintem boldog, legalábbis ezt a benyomást teszi rám. Úgy képzelem, hogy a menyasszonyával nagyon figyelmesek egymáshoz. Előzékenyek. Hogy ők az a fajta pár, akik soha nem emelik fel a hangjukat, akik biztonságot adnak egymásnak. Kíváncsi vagyok, van-e Joarnak valami régi szerelme, aki kísérti a múltból. De nem, nem hinném. Ha lett volna, mostanra már biztosan feldolgozta volna. Joar a jelenben él, nem az a típus, aki régi dolgokon rágódik. Ő hisz az elhatározásban.

A találkozóink alatt jegyzeteket készítek, amelyeket aztán hajlamos vagyok „biztos” helyeken elrejteni. Az az elgondolás, hogy majd amikor csak úgy lézengek otthon, és nincs semmi dolgom, talán kedvem támad elővenni őket, és a gyakorlatba átültetni a rajtuk található bölcs tanácsokat. Hát eddig nem igazán alakult így. Elfelejtem, hova tettem őket, ahogy a legtöbb más dolgot is. Bár egy részüket kívülről tudom.

Teremts nyugalmat önmagadban!

Várd ki, míg jobbra fordul az idő, addig húzódj fedezékbe!

Ne akkor cselekedj, amikor elragadnak az érzelmeid!

Nézd az egészet kívülről!

Az idő legtöbbször mindent megold.

Ezek a tippek aprócska reménysugarak, melyek egy darabig elhitetik velem, hogy jobb idők jönnek. Sajnos a hatásuk a rendelőtől való távolsággal egyenes arányban csökken. Nem sikerül a jó tanácsokat a gyakorlatba átültetnem. A gondolattól a szívig rögös út vezet. És a bennem kanyargó ösvények annyira bejáratottak, hogy képtelen vagyok sziklák robbantásával újakat nyitni. De itt, Joar kis szobácskájában mégis mindig úrrá lesz rajtam az érzés, hogy lehetséges a változás.

Joar odanyúl az íróasztalra, és elvesz egy kis füzetet.

– Ez most jött a nyomdából. Vidd el, hátha találsz benne valami használhatót.

Odanyújtja nekem a prospektust, A címe: Fülzúgás – rövid útmutató.

Amikor a következő beteg bemegy, és újra üres a váróterem, odalopakodok az asztalhoz, óvatosan kitépem a hetilapból az oldalt, amin az olvasói levél van, és a zsebembe dugom. Aztán kimegyek a rendelőből, a lifttel lemegyek a sötét előtérbe, és kilépek a járdára, a vakítóan éles napfényre.

*

Azt hisszük, mindig emlékezni fogunk arra, milyen egyedül lenni. Azt hisszük, mindig emlékezni fogunk arra, milyen, ha szeretnek minket. Egyik elképzelés sem igaz. Az ember nagyon kevés dologra emlékszik, még azokból is alig valamire, amiket pedig megígért magának, hogy sosem fogja elfelejteni.

Egy-egy pillanatra emlékszem, amikor arra gondoltam: Ezt az érzést meg kell őriznem. Mint amikor a zebránál álltam az út szélén, zuhogó esőben, azon az őszön, amikor Eriket megismertem. Jól jegyezd meg, milyen boldog vagy most – mondtam magamnak –, próbáld elraktározni magadban ezt a pillanatot.

Aztán el is felejtettem.

Mostanában leginkább abban a modern, dögmeleg kétszobás panelben ülök, amit együtt vettünk a külvárosban, és próbálok találni valamit, amibe belekapaszkodhatok; jövőt, egy tervet, hogy mivel töltsem a hátralévő életem. Ilyen apróságokat. Húsz évvel ezelőtt meg voltam győződve arról, hogy csalhatatlan ösztönnel látom előre, melyik számomra a helyes út. Most itt állok egy gazzal benőtt árokban, és már azt sem tudom, hol mennek az utak. Amott a távolban mintha történne valami, hallom a forgalom zaját, de annyi minden takarja el a kilátást, hogy semmit nem látok. Ráadásul az is lehet, hogy csak a fülem zúg.

Hazafelé menet beugrom a cukrászdába. Egy kávét és egy süteményt kérek, és a sarokra ülök le, ahol a kinti asztalt szégyenlősen melegítik a tavaszi nap sugarai. Erikkel ez volt az egyik vasárnapi szórakozásunk, hogy elmentünk cukrászdákba, és úgy tettünk, mintha abban a negyedben laknánk. Ő mindig valami ragacsos sütit rendelt zöld marcipánnal vagy remegő zselével a tetején. Én általában egy linzert ettem, vagy mazarint. Mindketten újságot olvastunk, cserélgettük egymás között a részeit. És mindketten irdatlan mennyiségű kávét ittunk. Mindketten szerettük ezt a köztes állapotot, a vasárnapi látogatást valaki más városnegyedében.

Amikor busszal és metróval bemegyek Stockholmba, az olyan, mint egy időutazás a múltba, abba az időbe, amikor még megvolt a műsorvezetői állásom a rádiónál, és eszembe nem jutott volna beülni egy cukrászdába napközben. Utazás egy fiatalabb, gondtalanabb énemhez. Talán ezért járkálok vissza erre a környékre: itt van a fogorvosom, és most Joar is. Tulajdonképpen nem engedhetem meg magamnak sem a kognitív viselkedésterápiát, sem a sütizést a város egyik legdrágább cukrászdájában. De úgy döntöttem, az életkedv jeleként értelmezem, hogy mindennek ellenére itt ülök az utcasarkon, és úgy teszek, mintha ez a kis kávészünet a mindennapi rutinom része lenne.

Egy kis linzer harminckét korona. Harmincnyolc egy sima kávé. Szerencse, az árban benne van a repeta. Plusz az apró, négyszögletes szalvéták, rajtuk királykék színnel a Tösse felirat. Párat a zsebembe süllyesztek, melléjük egy zacskó cukrot is. Az ember sosem tudhatja, mikor lesz szüksége rá.

A szemem sarkából látom, hogy néhány asztallal odébbról egy jólfésült, őszes hajú pasas gyanakvóan méreget. Tíz évvel ezelőtt talán szégyenlősen odahajolt volna hozzám, hogy megkérdezze: – Ne haragudjon, hogy zavarom, de nem maga az, aki azt a könyvet írta a párkapcsolatokról? Láttam magát a tévében.

És erre én kegyesen azt feleltem volna: – De igen, én vagyok. Remélem, tetszett a könyvem. Köszönöm, hogy elolvasta!

Aztán mosolyogva hátradőltem volna, hogy tovább süttessem magam a nappal. De most sajnos más a helyzet. Már senki nem ismer fel. Az önsegítő könyveim hátoldalán pompázó, stúdióban készült fotókból nem sok minden emlékeztet a mostani sápadt, nyúzott arcomra. Ne nyugodjon le a nap a haragotok felett!, Szeresd a hétköznapokat! és The best of Szerelemlabor: ezek mind az én könyveim. Bestsellerek. Legalábbis svéd mértékkel mérve.

A könyvet, amelynek megírását keservesen megbántam, tekintettel a később történt eseményekre, a Boldog válást, sajnos inkább kibeszélték az emberek, mint megvásárolták. Mindig gúnyt lehetett űzni valamelyik benne szereplő bölcs tanácsból a saját mocskos válásommal kapcsolatban.

Az összes könyvet még a régi életemben írtam, amikor még hittem abban, hogy a legtöbb probléma némi jóakarattal és kitartással orvosolható. Nincs semmi, amit az emberek ennél szívesebben hallanának. Hogy a dolgok rendbe jönnek, ha az ember eléggé akarja. Hogy mindent meg tudsz változtatni. Az lehetsz, ami csak akarsz. Dönthetsz a sorsod felől. Csakhogy ez nem igaz – ha valaki, hát én tudom.

Van ugyanis valami előre nem látható, az élet lassan csordogáló folyama, mely olyan tengerek irányába tart, melyekről azt sem tudtuk, hogy egyáltalán léteznek.

Miután újratöltöttem a csészémet, előhalászom a zsebemből az olvasói levelet, kisimítom az asztalon, és újra elolvasom. Kíváncsi vagyok, vajon hogy néz ki az asszony, aki írta. Hogy hívják? Hol van most? Saját házban lakik, vagy lakásban, esetleg idősek otthonában? Egyáltalán még így hívják ezeket, hogy idősek otthona? Azon tűnődöm, vajon meg fogja-e keresni fiatalkori szerelmét, és mit fog neki mondani, ha megtalálja. Mit mond az ember valakinek hatvan év után? Hiányoztál? Hol voltál?

A levélíró ugyanakkor vesztette el a férjét, mint én. Az övé meghalt. Az enyém csak elhagyott.

De míg én alig bírok a tükörbe nézni, ő ábrándozni kezdett az ifjúkori szerelméről. Az Álmodozó. Arról álmodozik, hogy a régi szerelme még mindig gondol rá, és ennyi idő után megpróbál kapcsolatba kerülni vele. Néhány évvel ezelőtt még legyintettem volna az egészre, azt gondoltam volna: micsoda ostobaság! Nem tudom, a korom vagy a válságba került életem miatt, vagy esetleg egy hirtelen változás ment végbe bennem, de valahogy nem tudom az egészet úgy elhessegetni, ahogy régebben tettem volna. Régen olyan jó érzés volt pontosan tudni, hogy kik az okosak, és kik az ostobák. Teljes meggyőződéssel bízni az ítélőképességemben. Bizonyos mértékig még kárörömöt is éreztem, amikor láttam, ahogy mások elbuknak. Az a legrosszabb, hogy ezt az örömöt is elvették tőlem. Mostanság legjobb esetben másokkal együtt nevetek. Amikor kinevetek valakit, az azért van, mert rémülten látom a hajszálvékony határvonalat az ő nyomorúsága és a sajátom között.

Valahogy sosem voltam túlságosan szolidáris a szenvedőkkel. Egyszerűen így alakult.

Az Álmodozó szeretné újra látni a régi hullámok csillogását.

Az Álmodozó azon töpreng, hogyan fog békére és nyugalomra találni. Ezzel nincs egyedül.

Nem tehetek róla, de szerintem van valami megindító azokban az emberekben, akik képesek a sorsukat egy vadidegen ember kezébe helyezni, amikor valami nagy dologról van szó.

*

Sok éven keresztül riporterként dolgoztam egy népszerű rádióműsorban, ahova betelefonálhattak a hallgatók, akikkel a szerelemről és a párkapcsolatokról beszélgettünk. Annyira jól ment dolog, hogy kaptam egy saját műsort komplett szakértői csapattal, ez volt a Szerelemlabor. Minden héten segítettünk a hét szinglijének megfelelő partnert találni, első randis baklövéseken tréfálkoztunk, és párkapcsolati tanácsokat adtunk. Amikor megkeresett egy könyvkiadó, hogy szeretnék, ha írnék egy könyvet, a dolog magától értetődőnek tűnt. Első könyvemet hamarosan követte a második. Mindkettő nagy siker lett. Biztos voltam benne, hogy ez így megy majd az idők végezetéig. Telt házas előadások. Felkérések erre meg arra. A férjemmel, Tommal mi voltunk az élő bizonyíték arra, hogy lehetséges kitartani a fiatalkori szerelem mellett. Húszas éveink elején találkoztunk, és azóta is erős és összetartó párt alkottunk. A könyveimben előszeretettel példálóztam Tommal, és vicces, ugyanakkor tanulságos anekdotákat meséltem az életünkből. Leggyakrabban apró nézeteltérésekről, melyek azután szerencsés véget értek. Hihetetlenül egyetértettünk abban, hogy mennyire jól kiegészítjük egymást. Én spontán vagyok, ő megfontolt. Ő hosszú távon gondolkodik, én inkább rövidebb távra tervezek. Ő kék személyiség. Én piros. Mindketten unatkoztunk.

Most egyetlen állandó rovatom van egy havilapban, még ha a szerkesztőm hangot adott is abbéli aggodalmának, hogy szerinte mostanában a szövegeim hatására az olvasók inkább el akarják maguktól dobni az életet ahelyett, hogy élni akarnák. A nehézségek kereskedelmi szempontból csak addig attraktívak, amíg sikeres emberek életében adódnak. Amíg az olvasó biztos lehet benne, hogy azok csupán átmenetiek. Az igazi, hamisítatlan nyomorúság nem piacképes.

Hogy pótoljam elvesztett jövedelmemet, tavaly elvégeztem egy keresztrejtvénykészítő netes tanfolyamot, és furfangos keresztrejtvényeket alkotok különféle újságok számára, melyekbe előszeretettel pakolok bele olyan szavakat, mint kétség, magatehetetlenség és szorongás. Hogy másoknak is gondolniuk kelljen ezekre, még ha nem is akarnak.

Felhajtom a harmadik kávémat, és vonakodva elindulok a metrólejárat felé. Semmi és senki nem vár otthon, de hát egyszer csak el kell indulnom.

Ahogy leülök a metrókocsiban, előveszem a Joartól kapott füzetkét a fülzúgásról.

A tinnitus szó a latin „tinire” igéből származik, melynek jelentése csengetni, figyelmet kelteni. A tinnitus, azaz fülzúgás lehet sípoló, morajló, csikorgó, zúgó vagy csengő hang. Az évszázadok során különféle módszereket vetettek be a fülzúgás ellen, próbálták gyógyítani rókazsírral, ökörepével, levéltetvekkel, cédrusfa nedvével, rózsaolajjal, mézzel, ecettel és fehérborral.

Na, a fehérbor, az jöhet.

Kinézek a metró mocskos ablakán. Épp most hagyjuk el az állomást, ahol Erik az új szerelmével lakik. Zörög a metrókocsi. Már több hónapja nem beszéltünk Erikkel. Lehet, hogy most pont ott ül valahol a fejem fölött a nővel együtt a konyhaasztalnál, vagy talán a nő a futonmatracon fekszik, amin azelőtt én feküdtem, és Erik a hasára szorított füllel hallgatja a magzati hangokat. Mindenesetre most pont alatta vagyok. Mélyen alatta, lent a hegy belsejében, egy sziklaalagútban.

Próbálom nem szimbolikusan értelmezni a dolgot.

Átfut az agyamon egy emlékkép: ahogy az ágyában fekszünk, és ő azt mondja: Bárcsak korábban találkoztunk volna, hogy hosszabb ideig élhessünk együtt!

Csikorogva fékez a szerelvény. Behunyom a szemem, és érzem a huzatot a peron felől.

*

Most, hogy nincs állandó munkám, rászoktam, hogy délelőttönként sokáig alszom. Minél tovább alszik az ember, annál kevesebbet kell kibírnia a napból. Egyébként az arcbőrnek is jót tesz. Mire mások megebédelnek, én elkezdek gondolkodni azon, hogy lassan fel kéne kelni. De ma a telefon csörgésére ébredek. Úgy látszik, elfelejtettem kikapcsolni. Odapillantok az órára. Hajnali fél tíz. Gyakorlatilag éjszaka van. Anna van a vonalban, az újság főszerkesztője, amelynek dolgozom.

– Szia, Ebba, hogy vagy? – kérdezi szórakozottan, mint aki gondolatban valahol másutt van.

– Jól – felelem álmosan. – Vagyis olyan jól, amennyire csak lehet.

– Hmm. Te, figyuzz, beszélgettünk egy kicsit itt a szerkesztőségben. – Megáll. A háttérből edénycsörömpölést és beszélgetést hallok, hangokat, amelyeket olyan emberek adnak ki, akiknek van munkájuk, ahová eljárhatnak. – Arra jutottunk, hogy eljött az ideje a változtatásnak, ami az állandó rovatokat illeti.

– És ez mit jelent? – tápászkodom fel lassan az ágyban.

– Egy új íróra lenne szükségünk, olyasvalakire, aki nem a régi típusú médiát képviseli. – Anna megköszörüli a torkát. – Tudom, hogy a rovatodat sokan kedvelik, meg minden, de már olyan régóta csinálod, és az utóbbi félévben olyan volt, mintha… szóval mintha üresjáratba kapcsoltál volna. És talán annyira neked sem jó, hogy az újságban teregeted ki a magánéleti problémáidat. Az a helyzet, hogy aggódom miattad.

Nem szólok egy szót sem. A mobiltelefont tartó kezem jéghideg.

– Tudod, fentről is más követelményeket állítanak elénk. Újra kell gondolnunk a dolgokat.

– Ez az egyetlen állandó jövedelmem – vetem közbe.

Anna hangja most erőltetetten hangzik.

– Tudom, hogy ez most nehéz neked, de sajnos ez a helyzet. Változtatnunk kell.

– És ez most mit jelent? Tartsak szünetet?

– Azt jelenti, hogy jelenleg nem tudjuk folytatni veled az együttműködést. Legalábbis a jelenlegi formában, de majd esetleg lehet, hogy lesznek más feladatok. Alkalmi munkák.

– De hát az e havi krónikám már készen van – tiltakozom éles hangon. – A mentális kiégésről és az önbizalomhiányról.

– Az benne is lesz a lapban, a tervek szerint, de aztán… aztán valaki mást akarunk felkérni.

Semmi nem jut eszembe, amit mondhatnék. Ehelyett kibámulok az ablakon. Odakint az erdei fenyőnek lehullottak a tüskéi.

– Ebba, itt vagy még? – kérdezi Anna aggodalmasan.

– Itt vagyok – hazudom.

– Majd még beszélhetünk egy kávé mellett a szabadságolások után, de most nagyon sűrű itt minden. – Befogja a telefonkagylót, és néhány szót vált valakivel a háttérben. Amikor visszatér, űzött hangon folytatja: – Most muszáj beülnöm egy értekezletre. Majd beszélünk. Vigyázz magadra!

Letette.

Amikor két évvel ezelőtt elváltunk Tommal, többé már senki nem akart tizenhatezer koronát fizetni, hogy előadást tartsak arról, hogyan tartsuk össze a párkapcsolatunkat. A Szerelemlabort jegelték, és a hirtelen felindulásból történt felmondásom a rádiónál igencsak téves döntésnek bizonyult. Azóta nem igazán záporoztak a megbízások. A Magasin Quinna című (erősen csökkenő példányszámú) havilapba írt krónikám volt az egyetlen dolog, amit a saját nevem alatt csináltam. Szimbolikus jelentőséggel bírt, még akkor is, ha a bevételeim oroszlánrésze mostanában már a keresztrejtvényekből származott.

A keresztrejtvénykészítő program, az InDesign kezelésének elsajátítását és a bevételeim megfeleződését egyfajta mentális megtisztulásnak éreztem mindazok után, amik az elmúlt években történtek. Valóságos lelki beöntésnek. Megelégedettséggel töltött el a keresztrejtvény szigorúan korlátok közé szorított formátuma. Nem lebecsülendő az a győzedelmes érzés, amikor az ember megtalálja a megfelelő számú betűből álló tökéletes szót, hogy kijöjjön a rejtvény.

Sajnos az utóbbi időben a legnagyobb megbízómhoz, a Nosztalgia rejtvényújsághoz panaszok érkeztek a rejtvényeimet illetően. Egyes olvasóknak a jelek szerint az a véleménye, hogy többé-kevésbé ugyanazt a keresztrejtvényt rakom össze újra meg újra. Rengeteg munkát belefeccölök, úgyhogy ezt enyhén szólva hálátlanságnak érzem. Az ember a lelkét is kiteheti, egyesek mindig találnak kritizálnivalót.

Ennek ellenére jobban oda kell figyelnem arra a néhány munkámra, ami még megvan, különben mehetek kevésbé kreatív és rosszabbul fizetett szudokukat gyártani. A kezembe szorítom a mobiltelefont. Hogy is szokták mondani? Még senki se halt bele, hogy lenyelte a büszkeségét? Újra felhívom Annát. Öt csengetés után felveszi.

– Igen? – szól bele lihegve.

– Bocs, csak azért hívlak, hogy ha a nyár folyamán adódik valami, akkor szólsz, ugye? Van a naptáramban néhány lyuk, amelyeket még be lehetne tölteni.

– Fura, hogy pont most telefonálsz.

– Igen? Hogyhogy?

– Épp most jött egy munka, amihez kellene valaki, aki megírja. Aki eredetileg csinálta volna, azt mondta, túl keveset fizetünk.

– Ez érdekesen hangzik – mondom, és felülök az ágyban. – Miről van szó?

– Egy cikksorozat olyan párokról, akik már régóta együtt vannak. Szóval, mondjuk, úgy kábé több mint húsz éve, vagy ilyesmi. A régi tereped, hogy úgy mondjam. – Megköszörüli a torkát. – Az az elképzelés, hogy idősebb generációkat is hagyjunk szóhoz jutni, hogy lássuk, hogyan változott a szerelem megítélése és a szerelemmel kapcsolatos elvárások az idők során. Három portré készen van, de kellene még egy. Nem tudom, neked való-e a dolog. Csak egyetlen interjúról van szó.

– Nekem való – vágom rá.

– Őszintén szólva olyasvalami kéne, amit jó érzés olvasni. Valami könnyed. Semmi ítéletnapi feeling.

– Értem.

– Tízezer leütés. Beadási határidő két hét múlva. Meg tudod csinálni?

– Kit kell meginterjúvolnom?

– Ez a gond. Akire gondoltunk, közben meghalt, úgyhogy nyakig ülünk a szarban. Kell valaki más.

A szám kiszáradt, de valahogy mégis kinyögöm a szavakat:

– Én lehet, hogy tudok valakit – mondom.

– Ki az?

– Egy… egy ismerősöm. Régi barát. Hatvan évig volt férjnél. Boldog házasságban élt.

– Hatvan évig? – hitetlenkedik Anna.

– Igen. A férje úgy egy éve meghalt. Elképzelhető, hogy vállalja. Meg tudnám kérdezni.

– Svédországban él?

– Skånéban.

– Az Svédországnak számít. – Anna egy pillanatra elhallgat. – Oké, kérdezd meg. Szólj, mihelyt megtudod.

– Rendben. No problem.

– Akkor jó. Vigyázz magadra, Ebba! – Anna hangja meglágyult, de csak egy hangyányit.

Tovább fekszem az ágyban. A redőny háromnegyedig lehúzva fennakadt. Már régóta így lóg, de nem volt erőm megcsinálni. Az ágy alatt szennyes ruhák hevernek. A fürdőszobában a törülközők széle kirojtosodott. Az utóbbi kilenc hónapban hagytam, hogy minden romlásba dőljön. Néha biztonságosabbnak tűnik benne maradni a nyomorúságban, mint kimászni belőle. A továbblépéssel a nyomorúság előtti időszak csak még távolabbra kerül. És ezt nem biztos, hogy akarom. Néha az ember nem akar lemondani a múltról, még ha ez azt is jelenti, hogy egy ócskább jelenben kell élnie.

Az ember megbüntetheti magát azzal, hogy elhagyja magát, hagyja, hogy körülötte minden összeomoljon úgy, ahogy belül ő maga is összeomlik.

Ezek mind olyan tapasztalatok, amelyeket az elmúlt évben szereztem. Talán nem pont ilyen tapasztalatokra vágytam, de ez van.

A fiam, Oskar úton van a norvég hegyvidék felé az apjával és annak új barátnőjével, Malinnal, aki biológiatanár. Malin egy évvel a válás után költözött Tomhoz, egykettőre szigorú rendszabályokat vezetett be otthon, és gatyába rázta a volt férjem zátonyra futott hétköznapjait. Autóval mennek, és sátorozni fognak; két általános iskolai tanár, akik képesek felnőtt módra viselkedni, értenek a horgászathoz és a gombaszedéshez. Úgy képzelem, hogy esténként majd kiszellőztetik a gyapjúruháikat, és társasjátékot játszanak a sátorban.

Nekem semmilyen tervem nincs.

Százötven éve a legmelegebb május vége van. Az aranyeső elvirágzott, az orgona virágai rászáradtak az ágakra. Egy egész nyár van előttem.

Nincs hova menekülnöm. Ezzel az erővel akár meg is próbálhatom valahogy elérni azt az idős asszonyt.

Az Álmodozót.

A legtöbb embert meg lehet találni, ha valaki nagyon akarja. Vannak persze, akik radar alatt repülnek, de nehéz teljesen láthatatlanná válni. Aki sehol nem fordul elő a neten, az enyhén szólva gyanús. A legtöbben felbukkannak valamilyen összefüggésben, még ha nem is akarnak; valami fura egyesület vezetőségének tagjaként, vagy lábjegyzetben a helyi vitorlásklubnak vagy lakóbizottságnak írt irományban. De mivel az olvasói levél írójának nem tudom a nevét, kénytelen vagyok azzal kezdeni, hogy írok a hetilapnak, amely közölte a levelet.

Megírok egy e-mailt, amelyben elmagyarázom, hogy újságíró vagyok, és szeretnék kapcsolatba lépni az Álmodozó jeligéjű olvasói levél írójával. Egy élethosszig tartó szerelemről szóló riportsorozatról van szó, és meg vagyok győződve, hogy a levélírónak lenne mivel hozzájárulnia a témához, közlöm.

Két óra sem telik el, és megérkezik a válasz.

Kedves Ebba!

Köszönjük a levelét, ez nagyszerű, hogy ön is olvassa a Házitűzhely Magazint! Ha jól emlékszem, a lapunkban ajánlottuk az ön legutóbbi könyvét, de már régóta nem írt újat, igaz? Kérését mindenesetre továbbítottam médiumunknak, Monica Molniának. Remélem, hogy ő hamarosan jelentkezik önnél. Olvassa továbbra is a Házitűzhely Magazint! Egy akció keretében folyóiratunk épp kedvezményesen előfizethető hat hónapra mindössze 143 koronás áron. Előfizetőinket ráadásul megajándékozzuk egy Alvar Aalto által formatervezett, szép vázával. Az alábbi linken további ajánlatainkról is olvashat.

Őszinte tisztelettel

Jaana Isaksson, szerkesztőségi titkár

Erősen próbálok eltekinteni a ténytől, hogy újabban, úgy látszik, érdekesebb vagyok potenciális előfizetőként, mint hírességként, akiről cikket lehetne írni. Ha a médium néhány napon belül nem jelentkezik, írok neki. Na és addig? Fekszem a kanapén, és várok. Tévésorozatokat nézek. Lehet, hogy lepucolom az ablakokról a virágport, hogy végre lelássak az udvaron virágzó tűzvörös loncra. Szedhetnék néhány piros és rózsaszínű virágfürtöt, és a nagytakarítás után odatehetném a konyhaasztalra.

Talán egy Alvar Aalto-vázában?

1955

Azon a nyáron elözönlötték a panziót a méhek. Senki nem tudta, honnan jöttek, vagy hol vertek tanyát; úgy tűnt, mindenhol ott vannak. Mindenekelőtt odabent a házban. Csapatostul jöttek, a földön és az asztalok lábain mászkáltak, belepotyogtak a szörpbe, és ráragadtak a ragacsos likőrösüvegekre a bárban. Egy részük döglötten hevert az ablakpárkányokon, mások a fürdőszobák lefolyóiban mászkáltak.

Nyár elején még mindenki azt hitte, darazsakról van szó. Reggelinél a vendégek tippeket cseréltek egymással, hogy hogyan lehetne megszabadulni tőlük. Ecetes ruhával be kell dörzsölni a nyakat. Nem szabad élénk színű ruhákat viselni. Mezítláb járkálni tilos! Cedergren asszony, egy hölgy, aki minden áldott évben itt nyaralt, váltig állította, hogy fehérborsot kell szórni a virágágyásokba. Egy másik esküdött rá, hogy a darázscsípés egyetlen ellenszere, ha egy frissen felvágott vöröshagymafejet teszünk a kérdéses bőrfelületre. Ő maga is egy nyugágyban feküdt, lábán egy befőttesgumival ráerősített fél hagymával.

Júliusban egy Lundból érkezett szolid aligazgató felvilágosította Veronikát, hogy méhekről van szó. A vendégek hamarosan elárasztották kérdéseikkel Veronika édesanyját, aki a panziót igazgatta. Az egész panzió a rejtélyes esettel foglalkozott. Hogyan bukkanhat fel hirtelen egy egész méhraj a semmiből? Elszöktek volna egy méhésztől? De kitől? Vagy vadméhekről lenne szó? Azok állítólag képesek lyukakat fúrni a földbe, vagy beköltözni pockok elhagyott üregeibe. De miért pont a panziót választották? A vélemények megoszlottak.

Signe, a szakácsnő, szörpösüvegeket tett ki a teraszon álló asztalokra, hogy odacsalogassa a megátalkodott rovarokat. A nap legmelegebb órái alatt a vendégek többsége behúzódott a napernyők alá a kertben, kroketteztek, vagy a függőágyakban szunyókáltak. A többiek lementek a strandra. Augusztus volt, a víz hőmérséklete már meghaladta a húsz Celsius-fokot. Melegrekordot rebesgettek.

Veronika néhány évvel idősebb unokatestvére, Francie ideutazott, hogy a nyár utolsó heteiben besegítsen a panzió működtetésébe. Nem régen bontotta fel az eljegyzését egy Roy nevezetű fiatalemberrel, de igazából túlságosan lusta volt ahhoz, hogy a hasznukra legyen. Francie jobbára a konyhai bejárat melletti kis füves részen a függőágyban heverészett, és amikor felbukkant valaki, mindig úgy tett, mintha éppen felállni készülne. A lány mellett, a fűben hegyekben álltak az olcsó romantikus regények, az olvasás mellé folyamatosan jeges teát ivott. Erre még Koppenhágában szokott rá, ahol egy évig lakott, hogy gyorsírástanfolyamra járjon. Francie igazából egyáltalán nem akart gyors- és gépíró lenni, arról ábrándozott, hogy színésznő lesz. A gyorsírás szerinte majd megnyitja a kapukat a színészet felé, például úgy, hogy elhelyezkedik egy színház pénztárában vagy irodájában, aztán amikor az egyik színésznő megbetegszik, ő beugrik a helyére. A színésznők folyton megbetegszenek. Akkor aztán itt az alkalom, hogy kimutassa a foga fehérjét.

Francie az egyik udvari mellékszárnyban lakott, ahol is leginkább azzal töltötte az idejét, hogy Marilyn Monroe-hoz hasonlítgatta magát a tükörben. Hidrogén-peroxiddal szőkítette a haját, a konyhai tűzhelyen melegítette a hajsütővasat, és a vendégek legnagyobb bosszúságára órákra elfoglalta a folyosón lévő fürdőszobát. A házimunka volt a legutolsó dolog. Vagyis többnyire Veronikának kellett felsepernie a padlót, beágyazni és friss virágot tenni az éjjeliszekrényekre a szobákban.

Veronika tizenhét éves volt. Ebben az életkorban az élet csodaszép, és a leányzó ifjúsága legszebb virágjában van. A panzióban lakó idősebb hölgyek előszeretettel csipdesték az arcát, kárörvendően mondogatva: Na, és van már valami jóképű udvarlód? Vagy: Milyen csodálatos, amikor az ember fiatal, és előtte az élet! Veronika nem szerette, amikor ilyeneket mondtak. Egyáltalán nem érezte magát fiatalnak, legalábbis legbelül nem. Ő nem tudta olyan magától értetődően élvezni az életet, mint Francie. És egyáltalán nem volt meggyőződve arról, hogy fényes jövő áll előtte, sőt igazából még abban sem volt biztos, hogy boldogság vár rá. A többi lány az ő korában abból indult ki, hogy az életük egy bizonyos mintát követ majd, ahol férj, gyerekek, otthon, családi ünnepek és mindennapok otthonos harmóniában olvadnak össze. Veronika nem is értette, hogyan lehetnek annyira biztosak benne, hogy mindez teljesülni fog. Tudta például, hogy Francie biztosra veszi: amint lesz ereje felkelni a függőágyból, azonnal találkozni fog egy épp megfelelő új fiatalemberrel.

Ő maga leginkább attól félt, ami esetleg nem fog megtörténni. Ami elromolhat. Az élet rémisztőnek tűnt a sok elvárással, a rengeteg mindennel, amit még meg kell tanulnia, amivel boldogulnia kell, el kell intéznie, amin át kell esnie. Elég csak végignézni a panzió vendégein. Sokakat közülük összetört az élet, boldogtalanok és magányosak voltak, tele aggodalommal. Tudta, hogy így van. A társalgóban asszonyságok és öregurak avatták a bizalmukba, és a kezeit szorongatva hosszasan meséltek neki szenvedésről, halálról és betegségekről. Igyekezett vigasztani őket, bár valójában fogalma sem volt a gondjaikról. Annyi mindenesetre világos volt, hogy az élet mindenféle embert próbatétel elé állíthat. A látszat gyakran csal.

És bár tudta, hogy az ember nem sokat várhat az élettől, ő titokban mégis várt valamire. Olyan érzés volt, mint egy gyűjtőalbum lepréselt pillangókkal, vagy mint azon izgulni, hogy mi lesz egy kísértethistória vége. Várakozás a titokzatosra, arra, hogy jön még valami ennél több.

Csak épp azt nem tudta, micsoda.

Veronika idén fejezte be a reáliskolát. Még soha életében nem volt igazán szerelmes, csak szolidaritásból rajongott azokért a fiúkért, akikbe a többi lány szerelmes volt. Néha megpróbált egy-egy srácra potenciális jelöltként tekinteni, de nem igazán sikerült felcsiholnia magában az érdeklődést. A korabeli fiúk közül azok, akik annak ellenére közeledni próbáltak hozzá, hogy a legtöbbjüknél egy fejjel magasabb volt, nem érdekelték. Esetlen udvarlásuk leginkább zavarba hozta Veronikát. Olykor a panzió enyhén spicces, idősebb vendégei közül kerültek ki a lovagjai. Őket szőrmentén, óvatosan kellett kicselezni, hogy békén hagyják. Csak úgy, egyszerűen nem lehetett lerázni őket, udvariatlanság lett volna. Csak ez, hogy állandóan ott kellett ülnie, és másokat hallgatnia! És mindig jó kedvet tettetni és együttérezni velük. Néha már annyira, de annyira elege volt! Aztán a vendégek megkönnyebbült szívvel továbbálltak, ő meg ott maradt a vallomások terhével.

Egész egyszerűen túl magas volt. Egy darabig csak a második legmagasabb volt az osztályban, amire mindig hálásan rámutatott, amikor valaki megjegyezte, milyen magasra nőtt, de aztán a még nála is nyurgább Margareta Kjellgren abbahagyta az iskolát, őt meg elnevezték Póznának. – Húzd már ki magad! – mérgelődött az anyja. – Attól, hogy görnyedten tartod magad, nem leszel alacsonyabb!

De ezt Veronika nem hitte el: Hát hogyne látszana kisebbnek, ha egy kicsit behúzza a nyakát a vállai közé? Ez teljesen logikus. Egy darabig barátkozott egy alacsony, kövérkés lánnyal az osztályból, akit Utánfutónak csúfoltak. A Pózna és az Utánfutó. Ez pont egy népszerű dán komikus duó művészneve volt. A gúnynevek hamar rájuk ragadtak, és nehéz volt megszabadulni tőlük. Volt egy időszak, amikor annyira gyorsan nőtt, hogy éjszakánként fájt a háta, és egy Amerikában képesítést szerzett csontkovácshoz kellett kezelésre járnia. Ő úgy magyarázta, hogy az izmoknak nincs idejük a túlságosan gyorsan növekvő csontok köré nőni.

A lány néha napközben is visszavonult a panzió társalgójába. Ott kellemes félhomályban álldogáltak a kiült bársonyhuzatú fotelok, egy zöld posztóval bevont bridzsasztal és egy könyvespolc a vendégek által itt hagyott kötetekkel. Ezenkívül ott állt egy szekreter levélpapírral, borítékkal és tollakkal arra az esetre, ha valakinek kedve támadna levelet írni. A törzsvendégek postája közvetlenül a panzióba érkezett. Néha egy-egy horkolva szunyókáló vendég üldögélt a fal felé fordulva, olykor pedig kártyaparti folyt a kerek paliszanderfa asztalnál. Kanaszta, csikágó, kaszinó vagy römi.

Alig néhány éve az idősebb, visszatérő vendégek még előkapták a pénztárcájukat, és a kezébe nyomtak egy kis aprópénzt, ahogy belépett a szobába. Egy kis zsebpénz a gyerekeknek. Hogy vegyenek rajta valami finomat, talán egy fagylaltot Angel bódéjában. Ez volt a szokás. Sok törzsvendégnek, legalábbis a hölgyeknek y-ra végződött a neve. Henny. Elsy. Evy. Elvy. Lilly. Dagny. Mintha a szüleik így akarták volna előkelőbbé varázsolni az átlagos, esetlen falusi neveket, még ha maguk a hölgyek esetlenek és átlagosak voltak is. Többen mindenhova magukkal cipelték a kézimunkájukat bambuszfogantyús kreppvászon szatyrukban. Brüsszeli csipkét. Kötőtűkön lifegő, félig kész zoknikat. Unokahúgoknak és unokaöcsöknek készülő, merev kötésű gyerekruhákat, emlékeztetőül arra, hogy az élet olykor nehéz és kegyetlen. Sodronyingre emlékeztető mellénykéket. Aprócska lovagi páncélhoz hasonlatos kardigánokat. Ezek a gyermekruhák rejtett üzenetet hordoztak: Az élet nem habostorta! Védelemre van szükséged!

A hölgyek mindent lelkiismeretesen csináltak. Voltak, akik lyukhímzéssel díszítettek ki párnahuzatokat, amivel több hónapig tartott, míg elkészültek. Mások monogramot hímeztek a magukkal hozott törölközőkbe vagy lepedőkbe. Veronika kedvelte ezeket a női törzsvendégeket, tetszett neki gyakorlatias, puritán hozzáállásuk. A hölgyek közül többen is özvegyek voltak, akár az ő édesanyja. Páran pedig soha nem is voltak férjnél.

De Veronika most egyedül volt a társalgóban. A falon hangosan ketyegett az ingaóra. Az asztalon egy fadobozkában elnyűtt kártyapakli lapult, mellette nagy halom hetilap. Esténként fel szokott vinni a szobájába pár újságot, és végiglapozgatta a társasági oldalakat a premiereken készült fényképekkel. Voltak ott színes fotók egy Arizona nevű, amerikai ihletésű luxusszállóból. Vagy a francia riviéráról ellenfényben. Egy ismert színésznő sortban és virágos blúzban, decensen feltűzött hajjal. Csupa-csupa nézegetni- és csodálnivaló. Az újság végén volt a Bizalmas sarok, a kérdések rovata, ahol az olvasók szerelmi tanácsokat kérhettek. Az egyik kérdés például így hangzott: „Viselhetem tovább a jegygyűrűmet annak ellenére, hogy megözvegyültem?” Egy másik pedig: „Felbontott jegyesség után mennyi idővel illik új kapcsolatba kezdeni?”

„Egy kapcsolatban elegendő teret kell adni egymásnak! Így sokáig tarthat a szerelem”, válaszolta egy kérdésre Eva, a rovat vezetője.

Úgy tűnt, mindenki el van foglalva a szerelmi kapcsolataival és a csodálóival. Neki magának soha életében nem volt egyik sem. Nem volt mi miatt panaszkodnia. Nem volt miről kérdezősködnie. Nem volt mit siratnia. De olyan igazságtalan, hogy sokakat, akik sokkal csúnyábbak, mint ő, és magasabbak is, mégis szeret valaki! Mit kellene tennie, hogy végre átélhesse az igaz szerelmet? Hogy szerezhessen egyetlenegy igazi szerelmi tapasztalatot, kerül, amibe kerül.

Efféle dolgokon töprengett.

2019

Eltelik két nap, és csaknem teljesen el is feledkezem az olvasói levélről. Aztán egyszer csak pittyen egyet a mobilom. Először dühbe gurulok: némára állítottam a telefont Oscar és néhány barátom hívásainak kivételével. Leginkább azért, hogy ne üljek itt a soha nem érkező hívásokra várva. Úgy fest, ezzel a nem túl bonyolult feladattal sem boldogultam. Egy pillanattal később aztán meglátom, kitől érkezett az üzenet.

Kedves Ebba!

Néhány napja érkezett öntől egy kérdés egy rovatomhoz címzett olvasói levéllel kapcsolatban. Írtam az Álmodozó jeligéjű levél szerzőjének, és megkérdeztem, hogy kiadhatom-e az elérhetőségét. Nagyon szívesen venné a jelentkezését. A hölgyet Veronika Mörknek hívják, és a Fenyveskert Senior Nyugdíjas Otthonban lakik Båstadban. Izgatottan várja, hogy megkeresse. Remélem, sikerül találkoznia vele.

Szívélyes üdvözlettel

Monica Molnia

Veronika Mörk. Úgy hangzik, mint egy regényhős.

Az a helyzet, már régóta dédelgetett álmom, hogy összebarátkozom egy idősebb nővel. Egy nagylelkű, bölcs asszonnyal, aki alig várja, hogy megossza velem hosszú évek tapasztalatán átszűrt életbölcsességét. Lehetőleg olyasvalakivel, aki egyből átlát rajtam, és meghoz helyettem néhány értelmes döntést. Valakivel, akihez bátran fordulhatok, akitől tanulhatok. Mi van, ha Veronika Mörk az az asszony, akiről ábrándoztam? A gondolatra, ha nem is önt el földcsuszamlásszerűen a boldogság, de azért érezhetően bizseregni kezd a lelkem. Figyelemelterelés? Remény? Ezek mind kiváló eszközök, amikor a boldogság túl messze van.

Az íróasztalom fiókjából előkeresek egy mappát igazi merített levélpapírral, amit valami bolhapiacon vásároltam egyszer. Ha belevágok a dologba, akkor már csináljam rendesen. Az idősebb emberek értékelni szokták a kézzel írt leveleket. Ki ne tenné? Előveszem a Pelikán töltőtollamat, amit Eriktől kaptam karácsonyra. A biztonság kedvéért én magam néztem ki egy aukciós oldalon. A tinta beleszáradt (szimbólumok mindenütt), úgyhogy meleg víz alá tartom a mosogatóban, míg újra folyni nem kezd.

Aztán letelepszem az erkélyen egy pohár fehérborral és az íráshoz alátétként egy párnával az ölemben.

Tisztelt Veronika Mörk!

Fontos, hogy a levél profinak látsszon, hogy komolyságot árasszon. De a „Tisztelt”, az talán egy kissé erőltetettnek hangzik. Inkább átírom egy közönséges „Kedves Veronikára”.

A Házitűzhely Magazinnál Monica Molniától kaptam meg a nevét és az elérhetőségét. Ebba Lindqvistnek hívnak, újságíró vagyok, és egy cikken dolgozom, amely az egész életen át tartó kapcsolatokról szól. Véletlenül a kezembe akadt a Házitűzhely Magazinhoz írt olvasói levele, és nagyon meghatott, amit benne olvastam a hosszú házasságáról és a fiatalkori szerelméről egyaránt.

Leteszem a tollat. Odakint, az udvari játszótéren látom, amint egy macska a homokozóba végzi a dolgát, mialatt egy kisfiú és a barátja, cseppet sem zavartatva magukat, tovább hintáznak a kétszemélyes hintán. Egy darabig követem őket a szememmel, aztán folytatom az írást. Akinek valaha volt kisgyereke, az mindig vigyáz a máséra is.

A cikkben szeretnék megszólaltatni olyan embereket, akik hosszú időn át éltek párkapcsolatban. Hogyan változtak az évek során a szerelemmel kapcsolatos elvárásaik? Milyen egy boldog kapcsolat? Milyen kompromisszumokat voltak kénytelenek megkötni? Hogyan oldották meg a problémákat? Változik-e az ember elképzelése a szerelemről idősebb korában, és milyen érzés annyi együtt töltött év után egyedül maradni? Az alapján, ahogy az olvasói levelében fogalmazott, az a benyomásom, érdekes beszélgetést folytathatnánk, betekintést nyújtva olvasóink számára abba, hogy mit gondol az Ön generációja a szerelemről és a házasságról.

Egy kis hízelgés sosem árt. Nincs ember, akit bókokkal nem lehet levenni a lábáról.

A kérdésem tehát az: készíthetek Önnel egy interjút? Bármikor szívesen elutazom Båstadba. Egész nyáron ráérek.

Vagy ez túl kétségbeesetten hangzik?

…és ami az időpontot illeti, egész nyáron rugalmas vagyok.

Legalulra odaírom a telefonszámomat és a címemet, majd belecsúsztatom a levelet egy reményt sugárzó, világoskék selyempapírral bélelt borítékba. A borítékot gondosan megcímzem. Csak egy nyári ruhát és szandált magamra kapva elbiciklizem a buszmegállóban lévő újságosbódéhoz, veszek egy bélyeget, és bedobom a levelet a postaládába.

*

Eltelik néhány nap anélkül, hogy választ kapnék. Aztán érkezik egy hosszú sms. Miért gondoltam, hogy a nyolcvanévesek nem sms-eznek?

Kedves Ebba!

Nagyon örvendek, hogy szeretne velem találkozni. Csak attól félek, csalódást okozom. Nem is tudom, mit tudnék mesélni, ami érdekes lehet. Valószínűleg teljesen feleslegesen fog ideutazni, de erre talán már maga is rájött. Ha mégis eljön, szívesen látom. Csak egy napra jön, vagy itt éjszakázik? A városban van egy vagy két panzió (sajnos, az, amit az édesanyám vezetett, nincs már meg, lebontották), de biztosan jóval előre kell szobát foglalnia.

Én sajnos nem tudok Önnek szállást biztosítani, mivel egy idősek otthonában lakom, ahol nem tudunk éjszakára vendéget fogadni (viszont van téli kertünk és kerámiaműhelyünk). Kérem, értesítsen, hogy mikor érkezik, és hogy van-e valami különleges kívánsága. Ahogy mondtam, nem vagyok biztos benne, hogy tudok Önnek segíteni, de be kell vallanom, izgalmasan hangzik a dolog.

Baráti üdvözlettel

Veronika Mörk

Ui.: Jár az interjúért valamiféle díjazás?

Vigyázz, mit kívánsz, mert a végén még teljesül. Most kénytelen vagyok elutazni Båstadba, és megírni a cikket.

Igazság szerint jártam már ott egyszer egy előadás kapcsán, amit Légy a saját szerencséd kovácsa! címmel tartottam. Amennyire emlékszem, a városka a pezsgőt szétlocsolgató, galléros pólóban grasszáló, lenyalt hajú teniszezők törzshelye. Van most ehhez energiám? Az egész vállalkozás hirtelen erőn felülinek tűnik. Másfelől viszont az utóbbi időben a legtöbb dolog erőn felülinek tűnik. Még az is, hogy felkeljek és felöltözzek. Begomboljak gombokat, amiket hamarosan úgyis ki kell gombolni, ugyan minek? Hogy ne kelljen olyan gyakran mosnom, elkezdtem többször is felvenni a ruháimat, mielőtt bedobom őket a szennyeskosárba. Szerintem az evést is abszolút túlértékelik. Meggyőztem magam, hogy ha nem zuhanyozom mindennap, azzal a globális klímaváltozás ellen is harcolok. Oly hosszú ideje vagyok passzív, hogy már az aktivitás puszta gondolata is szokatlan.

*

Az összezavarodottság az első lépés a valami új felé vezető úton.

Egy pszichológus, aki a rádióműsorom visszatérő vendége volt, azt állította, hogy az ember akkor van a legközelebb a valódi természetéhez, amikor egy kicsit már kezdi feladni. Azt mondta, a zavarodottságban van valami felszabadító, amitől a dolgokat elkezdjük őszintébben értékelni. Hát az biztos, hogy nincs az a reménytelen kétségbeesés, amin ne lehetne pénzt keresni – emlékszem, akkor ezt gondoltam. De most már odáig fajult a helyzet, hogy magam is hajlandó lennék a reményeimet egy olyan jelszóba fektetni, mely akár egy fehér kövön is ott állhatna cirkalmas betűkkel felfestve. Tévedéseink a felfedezések kapui, ezt is mondta. Kapui, jesszus!

Kimegyek a fürdőszobába. A lefolyót hajcsomó dugaszolja el. Egy felzaklató válás után nem ritka, hogy az embernek hullani kezd a haja, mondta az orvos. Körülbelül hét hónapba telik, mire a sokk eléri a hajhagymákat, és akkor kihullik a hajszál.

Szedek B5-vitamint, cinket és biotint, de lehet, hogy a hajhagymáim blokkolják a tápanyagfelvételt, mert nem nagyon veszem észre a javulást. A hajszálaim csak hullanak és hullanak. Kinyitom a takarítószeres szekrényt, és előveszek egy pár, az idők során merevre száradt gumikesztyűt. Aztán előkeresem a szódabikarbónát és a mosószappant, térdre ereszkedem, és nekilátok.

Megpróbálom vécépapírral kivenni a csúszós hajcsomókat. Sok van. Túl sok napnyi és hétnyi bűntudat, gyötrődés és szomorúság. Zavarodottság. Amikor kész vagyok a fürdőkáddal, alaposan lesikálom a széleit is, aztán a hűtőszekrény ajtajával és fogantyújával folytatom. Az ember sokszor elfelejti a szekrények fogantyúit letisztítani. Pedig a fogantyúk a lakás legszörnyűbb bacilustenyészetei.

Erőteljes mozdulattal kirángatom a hűtő polcait, és forró vízzel öblíteni kezdem a mosogatóban, mialatt a súrolókefével sikálom őket. Kis idő múlva olyan sűrű gőz kavarog a konyhában, mintha a kozmetikusnál lennék arckezelésen. Most minden tisztátalanságot kigőzölök a bőrömből. Sőt, az egész lényemből.

Az utóbbi időben alig néztem tükörbe. Csak úgy futólag odapillantottam a párafelhőn keresztül a zuhanyozóból. Mintha nem bírnám elviselni a látványt, ahogy most kinézek, a megváltozott külsőmet. Vajon meglátszik az arcomon a fájdalom és a sokk? Látni a szememben, az új ráncaimban? Na, ez az, amit nem akarok tudni. Az ember nem képes bármikor az életben szemmagasságban találkozni önmagával.

Megiszom két nagy pohár jéghideg citromos vizet, és pólót váltok. Erikre emlékeztető dolgok, itt hagyott cuccai egész sora hever szanaszéjjel a lakásban, egyszerűen nem volt erőm eltakarítani őket az útból. A kagylóhéj nyaklánc a hálószobai komód tetején. A jéghokis társas a könyvespolcon. A fiókokban néhány itt felejtett alsónadrág és atlétatrikó. A szintetizátor egyik zsinórja. Mind jelentéktelen apróságok, de az, hogy ott hagytam őket porosodni, ahol voltak, elárulja, hogy képtelen vagyok elmozdulni a holtpontról. Mint egy halálra rémült állat, már túl régóta állok kővé dermedten.

Itt az ideje, hogy elinduljak, bármerre.

1955

A panzió közvetlenül a strand fölötti lejtő tetején állt, erdeifenyő-csoportok gyűrűjében, melyeket a futóhomok megkötésére ültettek oda. Az emberek eleinte értéktelennek tartották a területet. Az egyetlen értékes dolog a hínár volt, amit ősszel a partra vetettek a hullámok. A parasztok a szántóföldjeik trágyázására használták. De az ivókúrára, pihenni vagy friss erdei levegőt szívni ideérkező vendégek szépen lassan elkezdték értékelni a tengerpartot. Mostanra pedig a sok mérföldre elnyúló homokos strand már jobban vonzotta a turistákat, mint a falusi környezet.

Maga a panzió a tizenkilencedik század végén épült, a vasúttal egy időben. A harmincas években bevezették a vizet, és néhány szobát korszerűsítettek, de a lényeg azóta sem változott. Az ebédlőben halszálkamintában lerakott tölgyfa parketta volt. A takaros bútorzatot Dániában gyártották. Szombaton időnként táncmulatság volt, bérelt zenekarral. Utoljára Nisse a bankból ünnepelte itt az ötvenedik születésnapját. Az ünnepelt a Wickman Cocktail kvartettet bérelte fel az alkalomra, és Veronika szendvicseket szolgált fel kikeményített kötényben.

A reggelit fél kilenc és tíz között szervírozták. Veronika előtte már kirakta a zabkását, főtt tojást és szeletelt kenyeret. A kávéscsészéket és teafiltereket. Kannákat tejjel és narancslével. Vajat, sajtot és házi májpástétomot. Mindig ugyanazt. Reggeli után le kellett szedni az asztalokat, és megteríteni az ebédhez, amely általában valamilyen levesből vagy gyümölcsszószból állt. Néha felfújtból. A vendégek közül többen is teljes panzióra fizettek be, napi három étkezéssel, és nagyon pontosan számon tartották az időpontokat.

A panzióban soha nem dobtak ki semmit. Ugyanazokat a bútorokat, ugyanazokat az étkészleteket, ugyanazokat az edényeket, ugyanazokat a ruhafogasokat, ágyneműket, cipőkanalakat és kerti bútorokat használták azóta is, mióta Veronika édesanyja átvette a panzió működtetését. Az asszony korábban hidegkonyhai szakácsnőként dolgozott, de hat évvel ezelőtt kapva kapott az ajánlaton, hogy vegye át a bérleti jogot. A panzió csak évente három hónapon keresztül volt nyitva, a téli félévben továbbra is a malmői lakásban laktak, ahol a lány édesanyja varrást vállalt, és a Hotel Savoy konyhájában dolgozott. Szerette a környezetváltozást, és általában a változatosságot.

A törzsvendégek viszont utálták a változatosságot. Mindennek pontosan ugyanolyannak kellett lennie, mint előző évben. A sárgaréz esernyőtartó a bejárati ajtónál mindig ugyanott állt, ugyanazokkal a fekete esernyőkkel. A vasoszlopos ágyak szintén. A matracok egy részét, miután már inkább függőágyakra emlékeztettek, kicserélték ugyanolyan gyártmányú újakra. A fehér horgolt ágyterítők valósággal recsegtek-ropogtak, amikor elővették őket a téli álomból. A krémszínű csipkefüggönyöket még az előző bérlő sógornője varrta.

Még a polc alatt a kékre festett kosárban pihenő vastag gyapjúzoknik is ugyanazok voltak évről évre. Ki se mosták őket, csak kissé kiszellőztették a friss levegőn. Azokkal a tárgyakkal gazdálkodtak, amik voltak, és kész. A dolgok a hűség és az aprólékos kézimunka dicséretét hordozták. Ha az ember egyszer elkezd kicserélgetni egyes részeket, az egész hely hatása megváltozik. Bizonyos dolgok, igaz, bosszantóak voltak, de hogy újra cseréljék őket, az szóba sem került. A berendezés stílusa mégis egészen egységes volt. Egyszerű. Mértéktartó. Célnak megfelelő. Mintha a tárgyak lemondtak volna bizonyos tulajdonságaikról, csak hogy beleilleszkedjenek a nagyobb összefüggésbe. És Veronika édesanyjának kivételes érzéke volt a stílusos otthonosság megteremtéséhez. Az étel finom volt. Gondosan takarítottak. Az ágyneműt forró vízben főzték ki, aztán az utca végén lakó Björk kisasszony mángorlóval kisimította.

A rokonságban többen is vállalkozók voltak, még ha szerény méretekben is. Veronika nagybátyja virágmagokat importált egy nagy növénykereskedelmi cég számára, és körbeutazta a világot, míg az árakról tárgyalt, és ápolta a kapcsolatokat a beszállítókkal. Amerikában is járt, és nem győzte dicsérni a nemesített vetőmagokat és az üdítősüveg-méretű, hatalmas kukoricacsöveket. Veronika nagyapjának tejboltja volt – még mindig emlékezett az édeskés illatra és a fehér kötényes, kikeményített, fehér sapkát viselő, kövér asszonyságokra, akik a pult mögött álló vödrökből töltötték a tejet. Most már az apja és a nagyapja is meghalt. De ők ketten az édesanyjával azért egészen jól elboldogultak. Az ember kénytelen továbblépni. Ha saját maga nem tudja, merre, hagyni kell, hogy az okosak eldöntsék helyette. Veronika anyja ősztől beíratta a lányt a háziasszonyképző iskolába Malmőben, kétéves képzés volt, ami csomó dologhoz szilárd alapokat adott. Nem utolsósorban az anyaként és feleségként végzendő munkához.

De Veronika nem igazán tudta, hogy mi akar lenni.

Hiszen még azt sem tudta, voltaképpen kicsoda.

Signe természetesen már fent volt, és tojást főzött, kenyeret szelt a konyhában Sölvével, a panzió talpraesett mindenesével. Sölve agglegény volt, egyszer régen a panzióban vendégeskedett, de mostanában már a legkülönfélébb dolgokban segített. Nem volt túl okos, de ki tudta cserélni a biztosítékokat, meg tudta javítani a kerti bútorokat, és a pincéből felcipelte a teli üdítős rekeszeket.

Signe szünet nélkül fecsegett, fárasztó volt sokáig hallgatni. Amikor az ember kiment a konyhából, ő csak mondta tovább a magáét, akár egy rádió. Ahogy valaki a közelébe ért, egyből rákezdett, nem is érdekelte, kinek beszél. Amikor levegőt vett, meg lehetett próbálni közbeszólni, egyébként reménytelen volt. Mindig nagyjából ugyanazt mondta: hogy ő milyen ügyes, hogy ő még egy szögből is finom levest tud főzni, hogy ő mindent felhasznál, fele annyit sem dob ki, mint egyes más szakácsnők, neveket nem említ. Élvezte, hogy beszél, egyfajta elégtétel volt hallania a saját hangját, amint sorolja a keze ügyébe eső tennivalókat. A kövérkés, apró keze ügyébe, melyen az egyforma hosszúságú ujjak mindig kissé szétálltak, mintha éppen meg akarna ragadni egy doboz tejet, vagy kivenni egy süteményt a sütőből.