Donald Westlake: Memory

Copyright © 2010 by the Estate of Donald E. Westlake

Hungarian translation © Kéri Andrea, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Donald Westlake: Memory

Dorchester Publishing Co., Inc., New York, 2010

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 154 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kalocsai Judit, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi, szépirodalom

Az ötödik héten eljöttek érte.

Péntek éjjel volt. Az ősz véget ért, már csípősre fordult az idő, az első hó azonban váratott magára. A férfi csendben lépkedett a billegő palaköveken, kopasz fák és utcalámpák szegélyezték az útját; alig múlt éjfél, egy lélek sem volt odakint. Egysaroknyira járt a lakástól, amikor a fényesre suvickolt fekete kocsi elaraszolt mellette, és néhány méterre tőle az út szélére húzódott. Kinyílt az utasülés melletti ajtó, és egy keménykötésű férfi kászálódott ki. Csípőre tett kézzel ácsorgott a járdán, és Cole-ra sandított. Az ajka fölfelé kunkorodott, mintha vicsorítani készülne.

– Paul Cole? – szólalt meg érdes, mégis vékony hangon, mintha elfogyott volna az ereje, és úgy kellene kipréselnie a torkából azt a néhány hangot.

Ismerem őt? Talán ő ismer engem, és az övé csak egy újabb arc, amire nem emlékszem. De ha már találkoztunk, miért kérdezett rá a nevemre?

Biccentett és azt felelte:

– Igen. Én vagyok Paul Cole.

A férfi jobb keze meglepő sebességgel a farzsebébe csusszant, előrántott egy tárcát, és kinyitotta.

– Rendőrség. Szálljon be az autóba…

1

Az előadás után visszatértek a szállodai szobába, és ágyba bújtak; már a tizenhetedik alkalommal az elmúlt három hét során. A nő kapóra jött, hiszen együtt járták az országot, mindig kéznél volt, ezért választotta őt. Arról nem is beszélve, hogy férjnél volt. Egy másik férfi szárnyait már letörte, így felé már nem támasztott olyan elvárásokat, amiket ne tudott volna teljesíteni. Hogy a nő miért választotta őt, azt elképzelni sem tudta, de nem is érdekelte.

Alighogy elragadta az arcát eltorzító gyönyör, az izzadságtól csöpögő testi mámor, kivágódott a hotelszoba ajtaja, és beviharzott rajta egy férfi, aki nem lehetett más, csak a nő férje. A felöltője úgy lobogott mögötte, mint Batman köpenye. Felkászálódott a letepert asszonyról, és idióta vigyort küldött az őt megrohamozni készülő tajtékzó arc felé. Csak az járt a fejében, hogy ez micsoda klisé!, és képtelen volt komolyan venni a helyzetet. Ekkor azonban a férj hirtelen kinyújtotta a karját, és fél kézzel a magasba emelt egy széket. A szék négy lábát a Cole arcát körbefogó négy pontra irányította, mintha be akarná keretezni az örökkévalóság számára. Hátratántorodott, minél messzebb a nőtől, a keze megcsúszott a sikamlós kebleken, és felordított:

– Mégis mit művel?

Egy talpig fehérbe öltözött nővér szólította meg:

– Hát itt van! – A nővér felderülve pillantott le rá, mintha örülne a viszontlátásnak. A széles, szinte világítóan fehér fogak úgy sorakoztak a szájában, mint a konyhaszekrény lakkozott elemei. Fakó ajka ovális mosollyal keretezte őket, ám ez a mosoly hirtelen nevetségesen eltúlzott grimaszba fordult, ahogy felsóhajtott: – Ó, ne! Ne tűnjön el ismét!

Azok nem az igazi fogai, gondolta magában a férfi.

Semmi nem választotta el a két gondolatot: „Mégis mit művel?” és „Azok nem az igazi fogai.” Nem volt köztük átmenet, nem telt el idő, nem történt ájulás, sem feleszmélés, nem létezett magyarázat.

A nővér bőre cserzett volt, akár egy cowboyé, ám az orra kerek és formás. Ismét megszólalt:

– A doktor úr beszélni akar magával. Kérem, ne tűnjön el újra!

– Nem fogok – suttogta a férfi, normál hangerőhöz ugyanis nem volt mersze addig, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy ez a valóság.

A nő távozott, ő pedig a plafont fürkészte. Jellegtelen, üres, élettelen, és hibátlanul fehér volt. Cikáztak a gondolatai. Történnie kellett valaminek a kettő között. Biztosan összevert, és kórházba kerültem. A teljesen észszerű következtetéshez azonban semmiféle emlékkép nem társult. Még az idő múlásának érzete sem, mint amikor valaki felébred álmából, és ott motoszkál benne a tudat, hogy az idő addig sem állt meg, amíg ő aludt. De ez egyszerűen semmi volt, sőt, még annyi sem. A négy közelítő székláb, aztán a nővérke arca, és közte semmi.

Hirtelen egy ráncos, korosodó arc siklott be a látómezejébe, zord kifejezést erőltetve magára. Szemüveget viselt, Cole mindkét lencsében a saját tükörképét látta: egy apró, párnára hanyatló fejet csupán. Ez lehet az orvos, gondolta.

Valóban az volt, így mutatkozott be:

– Croft doktor vagyok. Magánál van annyira, hogy képes válaszolni a kérdéseimre?

– Igen.

– Miért suttog?

– Nem tudom – felelte Cole suttogva. Nyelvével körbetapogatta a szájüregét, hogy összegyűjtsön egy kis nyálat, és nagyot nyelt. – Nem kell suttognom. – A hangja rekedtes volt, mintha nagyon régen használta volna utoljára.

– Mi a neve?

– Paul Cole. Paul Edwin Cole.

– Hány éves?

Kutatni kezdett az agyában, és megtalálta a keresett információt.

– Huszonhat.

– Hol született?

– Troyban, New York államban.

– Hogy hívják az édesapját?

– Már elhunyt. – Micsoda buta szó, gondolta magában, ahogy kiejtette a száján. A hadsereg használja előszeretettel. Én is akkor tanultam meg, amikor rágépelték a sárga nyomtatványra. Apja: elhunyt. Anyja: elhunyt.

Az orvos azonban láthatóan nem volt katona, és nem tágított.

– Hogy hívták az édesapját?

– Robert hiányzóközépsőnév Cole. – Ez is katonai szleng volt. HKN.

– És az édesanyja?

Már ismerte a szabályokat. A „szintén elhunyt” nem felelt volna meg.

– Elizabeth Shoreby Cole.

– Ő életben van?

– Nem, ő… meghalt.

– Ki a legközelebbi hozzátartozója?

– Én nem vagyok halott.

– Kit kell értesítenünk a balesetéről?

– Milyen balesetről?

A ráncos, korosodó arc elkomorult.

– Rajtakapták, nem? Az már baleset.

– Miért nem tudta a nevemet?

– Tudtam.

– Megnézte a tárcámban. Akkor miért kérdezte meg?

– Meg akartam győződni róla, hogy maga is tudja. – Úgy tűnt, az orvos késztetést érez rá, hogy folytassa, és rosszallóan bár, de további magyarázattal szolgáljon. – Fejsérülés, különösen hosszúra nyúló trauma vagy eszméletvesztés után ki kell vizsgálnunk az emlékezetkiesés lehetőségét. Maga viszont, úgy látom, rendben van. Kívülről legalábbis. Na mármost. Kit értesíthetünk?

– Senkit.

– Kell hogy legyen egy rokona.

– Ez szabály? Van egy nővérem, aki férjhez ment. De minek szólnának neki? Öt éve nem beszéltünk egymással.

– Hogy hívják?

– Ruth Cole.

– Nem azt mondta, hogy házas?

– Ó… – Cole a név után kutatott az elméjében, de áthatolhatatlan falakba ütközött. Olyan érzés volt, mint oda sem nézve lesétálni egy lépcsőn, aminek eggyel kevesebb foka van, mint amire emlékszel. A lábad nekiindul az utolsó lépcsőfoknak, ám a levegő helyét hirtelen átveszi a kemény föld, te pedig ide-oda kalimpálsz, nehogy eless, a kezedből kirepül az újság, és a képregényrovat színes oldalai szanaszét szóródnak a szőnyegen. – A férjét Raynek hívják, vörös haja van, és…

– Nem emlékszik a vezetéknevére?

– Hosszú ideje nem találkoztam velük. – Jeges verejték gyöngyözött a homlokán. Mit keresett ott az a nedvesség egyáltalán? Mintha kimosták volna, de elfelejtették megszárítani. Előhúzta a kezét a nehéz takaró alól, és letörölte a homlokát, ettől azonban megszédült, és hirtelen gyengének érezte magát, mintha a jeges izzadságcseppek belepréselődtek volna a fejébe.

– Semmi baj. Később ismét beszélünk – szólalt meg az orvos.

Az arc kiment a látóteréből, és a helyét a csálé fogú nővér arca vette át. Ugyanolyan ostobán mosolygott, mint korábban, a férfiban azonban felrémlett saját együgyű vigyora a férj érkezésekor, így hát megszólalt.

– Hogy hívják?

– May – felelte a nővér. – Maga pedig Paul.

– May. Hát, miért is ne…? Mondja el, mi történt!

– Hogy mi történt? – Cole nem értette, a nő fogait keretező ovális nyílás hogyan képes ilyen összevisszasággal kanyarogni, ennyire rafináltan és cselszövő módon. Ebben a pillanatban a megilletődöttség sugárzott róla. – Hát nem tudja?

– Valaki fejbe vágott egy székkel.

– Mi pedig idehoztuk. És most újra magánál van, és kutya baja sincs.

– Hová lettek a kötéseim? – Cole elméjébe bevillant a verejtékes homloka, ahogy végigsimított rajta, és az ujja nem gézt tapintott.

– Igazából rengeteg helyen be van kötözve – felelte a nő. – A fején, és… nem, annál magasabban, az egész mellkasa körül, mert néhány bordája is eltört, tudja…

A férfi ekkor már érezte a szoros, durva gézpólyát a feje búbján. Fehérnek gondolta, de nem olyannak, mint a plafon vagy a nővér foga. Így szólt:

– Mondja, kérem, kedves… Ne haragudjon, elfelejtettem a nevét.

– May. Mint a május.

– A June is női és hónapnév egyben.

– Valóban.

– Meddig voltam eszméletlen?

– Ötvennyolc órán át.

A homlokát ráncolva próbálta feldolgozni a hallottakat. A kötés nem ért le a szeméig, a szemöldökét összehúzva mégis érezte a fején lévő széles gézpólya mozgását, mintha afféle polgárháborús sebesült lenne. Ötvennyolc óra. Az két nap és még tíz óra. Nagyjából szombat éjfélkor történhetett az eset. A vasárnap és a hétfő elrepült, most tehát kedd délelőtt tíz óra körül lehetett.

Az agya viszont azt súgta, hogy közben egy pillanat sem telt el. Hátborzongató érzés volt.

Megállapította:

– Kedd reggel tíz óra van.

A nő lepillantott ezüstszíjas órájára.

– Tíz óra tizenöt – felelte.

– Nem vagyok éhes – közölte a férfi tűnődve.

– Intravénásan etettük.

– Értem. Az nagyon drága lehet, ugye?

– Ó, én nem is tudom. Az egészségünk sosem lehet túl drága, én azt szoktam mondani. Hiszen maga színész, nem?

– Igen.

– Azzal a színitársulattal járt itt szombat éjjel, igaz? Akik a Palace Theaterben léptek fel.

– Igen.

– Bárcsak elmehettem volna megnézni, de aznap éppen éjszakás voltam. Pedig odáig vagyok a színházért.

– Eltűntek, ugye?

– Eltűntek? – kérdezte a nővér ártatlan megdöbbenéssel. – Kik tűntek el?

– A társulat. A színészek. Az előadás.

– Hát hogyne! Úgy tudom, hogy egy másik városban kellett fellépniük.

– Persze. Ott is csak egy éjszakát maradtak. Épp, mint itt.

– Csodálatos élet lehet.

– Az. Ne haragudjon, megkérdeztem már, hogy hívják?

– Igen, kérdezte.

– És mit felelt?

– Maynek, emlékszik? Mint a május.

– Ó, valóban.

– Ne aggódjon, minden rettentő zavarosnak tűnhet most magának.

– Ahogy mondja.

– Most mennem kell.

– Értem.

Ezután jó darabig csupán az üres plafon bámult vissza Cole-ra.

Troy a meredek, ám csenevész dombok városa. Szürkére és világosbarnára festett, favázas épületek sorakoznak a keskeny utcákon. Köztük himlőhelyes aszfaltutak csordogálnak. A mozi homlokzatán virító neonfények mintha sosem kapnának elég áramot. Odalent Albanyben persze minden kocsmában van egy elektromos dartstábla.

A lánynak, aki az első kórházi ebédjét hozta, egy árva angol kisgyerekre emlékeztetett az arca: beesett volt, rémült és szótlan. Meglehetősen bő egyenruhája fehéren világított, és merev volt a rengeteg keményítőtől. A rövid ujjú köpeny alól kilátszott a csontos, fakó könyöke.

Ülő pozícióba emelte az ágyat, és a férfi elé gurította a zsúrkocsit. Egy vastag, kicsorbult, egyetlen piros csíkkal díszített fehér tányér várakozott ott, rajta két szelet sertéskaraj, a merőkanál formájában megdermedt krumplipüré és borsó. Mellette egy kisebb tányér két szelet kenyérrel és egy apró vajdarabkával, azonkívül egy befőttesüveg alakú pohár tele tejjel. A súlyos és formátlan evőeszközök nyelébe a Memorial Hospital szavakat gravírozták.

A férfi nem volt kifejezetten éhes, mégis lassú, nyugodt tempóban bekanalazott mindent, amit elé tettek. Amikor befejezte, hirtelen rátört az érzés, hogy rá kell gyújtania. Kis idő múltán visszatért az angol árva lány, hogy elvigye a tálcáját, Paul pedig cigarettát kért tőle. A nővér pillantásra sem méltatta, úgy vetette oda:

– A kórházban tilos a dohányzás. A tűzvédelmi szabályok miatt. – Azzal visszahajtotta az ágyat vízszintesbe, és kigurította a zsúrkocsit a tálcával együtt. A férfi már bánta, hogy nem kérte meg, hagyja őt ülő helyzetben, hiszen akkor legalább a szobát bámulhatta volna a plafon helyett.

Az elé kerülő következő, kerek és pirospozsgás arc ismét egy férfihoz tartozott, és sütött róla a megvetés.

– Murray felügyelő vagyok a városi rendőrségtől – kezdte.

– Azt állítják, hogy idebent nem dohányozhatok.

– Így is van. A tűzvédelmi szabályok miatt. Croft doktor úr szerint képes válaszolni a kérdéseimre.

Croft biztosan nem mondott ilyet, mert kételkedett benne.

Murray felügyelő lepillantott. Cole nem láthatta, mit tart a kezében, talán egy papírfecni lehetett. A felügyelő szónokolni kezdett:

– Maga Paul Cole, huszonhat éves, a súlya hetvenegy kilogramm, a haja fekete, a szeme kék, nincsenek látható sebhelyek vagy hegek a testén. Troyban született, New York államban, jelenleg New York városában él. A legközelebbi rokona a nővére, a férjezett neve ismeretlen. Eddig minden helytálló?

Az orvos kérdezte, a felügyelő ezzel szemben kijelentette.

– Kérem, felemelné az ágyamat ülő helyzetbe? Így nem látom magát – tért ki Cole a válasz elől.

– Hívok egy nővért.

Beletelt néhány percbe, de hamarosan egy addig ismeretlen nővér hajtotta fel a férfi ágyát, így végre felülhetett. Egyágyas szoba volt; kicsi ugyan, de nagyon tiszta. Az ablakon át a kék ég tárult a szeme elé. A szobában álló két, zöld műbőrrel borított szék közül az egyiken Murray felügyelő foglalt helyet.

A rendőr újra belekezdett a korábbival szóról szóra megegyező monológjába, Cole pedig végre láthatta, hogy egy papírokkal és nyomtatványokkal teli csíptetős írótáblát tart az ölében. A legfelső lapon katonásan sorakozó, fekete nyomtatott betűket olvasta fennhangon.

Amikor ismét rákérdezett a felsorolt adatok helyességére, Cole csupán ennyit felelt:

– Igen, minden helytálló.

– Eszébe jutott már a nővére férjezett neve?

– Nem. – Hiába ráncolta a homlokát, mindössze a sógora vörös hajkoronájára emlékezett, se a keresztnevére, se a vezetéknevére.

– Semmi gond. – Murray felügyelő a beteg térde mellé hajította az írótáblát. – Mivel nem maga haldoklik.

Cole erre halványan elmosolyodott, de nem felelt semmit, a rendőr pedig folytatta.

– Mennyit tud az esetről?

– Kórházban vagyok. Nyilván összevertek.

– Nyilván… Na jó, elmondom, mibe keveredett. Házas nővel került intim kapcsolatba, a nő férje rajtakapta magukat, és rendesen ellátta a maga baját. Jogában áll feljelenteni őt testi sértés vádjával, ő viszont akár három vagy négy feljelentéssel is élhet maga ellen, például házasságtörés vádjával. Mint a legtöbb államban, ez nálunk is törvénybe ütközik. Nem emlékszem, hogy valaha bíró elé állt volna bárki is ilyen ügyben, de valahol el kell kezdeni.

Cole a felügyelő minden rezzenését figyelte, és megértette, hogy Murray ki nem állhatja őt. Ennek számtalan jelét adta, ám vádló arckifejezését és kemény modorát nem lehetett félreérteni.

Folytatta a szónoklást.

– Beszéltem a hölgy férjével. Ha engem kérdez, minden joga megvolt leütni magát, de túl messzire ment. Hagyjuk az íratlan törvényt, íme az ajánlatom: ő nem jelenti fel magát, és maga sem jelenti fel őt. Távol tartja magát tőle és a feleségétől is, és állja a saját kórházi számláit.

– Nem.

– Hogyan?

– Ki kérte, hogy egyágyas szobába kerüljek?

– Honnan tudhatnám? Hallgasson ide, nagyon jó ajánlatot kapott. Igazán megnehezíthetnénk az itteni életét, ha akarnánk. A hölgy férje is könnyedén megtehetné ezt, sőt akár a szálloda is. Na mármost, a hotelszobában keletkezett károk költségét a férj állja, a kórházi számlát pedig maga.

– A felét. Kifizetem a felét.

– Nem fogunk alkudozni magával, jóember. Kell vagy nem kell?

– Na és mi lesz a feleséggel? – tudakolta Cole. Hirtelen rettentő dühbe gurult, az oka nem is érdekelte. Úgy érezte, ki kell kelnie magából, ez az egyetlen módja, hogy végre rá is figyeljenek.

– Hogy érti, hogy mi lesz a feleséggel? Távol tartja magát tőle, ennél többet nem kell tudnia.

– A nő hazamehet. A férfi hazamehet. Én viszont itt csücsülök a plafont bámulva, maga meg bejön, és lekezelően bánik velem.

– Mi a fenéről beszél? Csak a munkámat végzem, egyáltalán nem izgat, mi lesz magával.

Cole elmosolyodott, és félrebiccentette a fejét.

– Maga kirúgta volna azt a nőt az ágyából?

– Én boldog házasságban élek.

– Kifizetem a felét.

Murray felügyelő felpattant a székről.

– Már nem New Yorkban van – közölte, majd kivonult a szobából.

Felszállsz a metróra a nyugati Fourth Streeten, a D szerelvény elvisz egészen a Sixth Avenue-ig, majd az A vonalra átszállva jutsz el az Eighth Avenue-ra. A metróérme kisebb egy tízcentesnél, rézszínű, és lyukas a közepe. A szerelvények borzasztó lármát csapnak a szürke betonperonok mellett. A nyári hónapokban tombol odalent a hőség, télen viszont minden csuromvizes. Ha az ellenkező irányba utazol, a süvöltő, rohanó metrókocsik Brooklynban bújnak elő a föld alól. Fred Crawford is Brooklynban lakik, alkalmanként remek partikat szervez.

Ismét bejött a szobájába az orvos, és feltett néhány további kérdést, aztán belevilágított Cole szemébe egy apró lámpával. A fénylő fogsorú nővér igen jó hangulatban tért vissza pár perccel később, végül két fehér, keményített ruhás férfi lépett be egy görgős hordággyal. Könnyedén átemelték rá Cole-t, és kigurították a szobából. A férfi úgy érezte, gond nélkül képes lenne kisétálni a saját lábán is, de mivel nem szóltak hozzá, ő is hallgatott.

A folyosó mennyezetén egymástól azonos távolságra hófehér üvegbúrák világítottak. A férfi figyelte, ahogy elsuhannak, egyik a másik után, mintha egy kalandfilm művészi képkockái pörögnének a szeme előtt. Egy helyiségbe vitték, ahol röntgenképeket készítettek a fejéről. Aggódva pillantott az ott ülő technikus felé.

– Mi a baj?

– Ne engem kérdezzen. Én csak a gépet kezelem.

– Miért kell megröntgenezni a fejemet?

– Ismétlem: ne engem kérdezzen. Én csak a gépet kezelem.

Nem sokkal később visszagurították az aprócska, mégis szépen berendezett szobába, lefektették az ágyra, és magára hagyták. Az ágy ismét fekvő helyzetben állt, így hát nem tehetett mást, a plafont bámulta. Fásultságát lassan felváltotta a parázsló düh. Úgy érezte magát, mint akit átvertek a kártyapartin, és nem értette, hogyan történhetett. Nem is a csalás fájt neki a legjobban, hanem a saját ostobasága.

A gondolataiból a fénylő fogú nővér zökkentette ki, aki belépett a szobába, felemelte az ágytámlát, és átnyújtotta Cole-nak a Saturday Evening Post másfél évvel azelőtti számát. A férfi megkérdezte tőle, hogy hívják, mire a nővér azt felelte:

– Maynek. – Rávillantotta ragyogó mosolyát, ezúttal azonban nem kezdte el a hónapokat emlegetni.

A férfi hamarosan már a képregényrovatot lapozgatta, aztán a hirdetéseket kezdte tanulmányozni. Éppen a halálról olvasgatott az egyik helyi biztosítótársaság közleményében, amikor felbukkant Murray felügyelő.

– Kifizeti a másik felét.

– Nocsak! Azt kellett volna mondanom, hogy egy centet sem vagyok hajlandó perkálni.

– Próbáltam meggyőzni az ellenkezőjéről, de felelősnek érzi magát.

– Valóban?

– New Yorkban talán okos dolognak számít a hűtlenkedés, errefelé viszont undorító szokásnak tartjuk.

A felügyelő olyan gyorsan távozott, ahogyan jött, Cole pedig – ölében a magazinnal – az ágyán üldögélt. Azon morfondírozott, vajon merre járhat most a társulata. Kedd volt. Hol is kellett fellépniük kedd este? Képtelen volt felidézni a helységnevet, a jellegtelen kisvárosokat teljesen egyformának látta. Leparkoltak egyetlen előadás erejéig, és azonnal továbbálltak. A fehér busz oldalára nagy betűkkel, hogy mindenki el tudja olvasni, kék feliratot festettek: a My Soul To Keep című színdarab a National Touring Company előadásában, elsöprő sikert aratott a Broadwayn.

Az ő eltűnésével Danny Kirkpatrick minden bizonnyal előlépett jelentéktelen mellékszereplőből főszereplővé, Danny helyére pedig, Cole úgy vélte, Matt Willard, a segédrendező került. Ezzel egy időben New Yorkban valaki éppen a Player’s Guide-ot lapozgatta egy új arc után kutatva, aki kinézetben, tehetségben és tapasztalatban Paul Cole tökéletes mása. A hasonmást azután felbérelik, a kezébe nyomnak egy repülőjegyet, és egy hétre rá már a szerepét játssza. Maga Paul Cole sem lenne képes megmondani, melyikük is áll éppen színpadon.

Az ablakon túl elsötétült az ég. Amikor kigyulladt a fény – mintha egy távoli, sötét vezérlőteremben egy láthatatlan kéz kapcsolta volna fel –, nem vakította el, mivel a falak és a mennyezet találkozásánál besüllyesztett lámpákból jött. Mintha egy kocsmában lett volna, azzal a különbséggel, hogy a fény nem vörös, borostyánsárga és zöld színekben játszott, hanem hófehér volt.

Behozták a vacsoráját: barna szószban úszó szürke marhahúscafatok, a kanál formájában megdermedt krumplipüré és főtt répa. Egy tejjel teli, vastag falú pohár. Mindent felfalt, majd ismét rátört a dohányozhatnék, ezúttal viszont nem szólt róla senkinek.

Mély álomba merült, és amikor feleszmélt, a lámpák már nem égtek, az ágytámlát is lehajtotta valaki. Rettentően viszketett a mellkasa, de nem tudta megvakarni a vastag kötés alatt. Hirtelen elfogta a szomorúság, úgy érezte, valami életbe vágóan fontosat veszített el alvás közben, de túl ködös volt az elméje, hogy felidézze, pontosan mit. Lassacskán ismét elszenderült.

2

Cole egy hétfői napon kapta meg a bőröndjét. Tizenhárom napot töltött kórházban. A folyosó végi üvegverandán ácsorgott, és kibámult a szobanövények dzsungele mögött meghúzódó ablakon. A hatodik emeleten volt, az épület legszélén. Közvetlenül alatta egy buszsávval kiszélesített, forgalmas út futott. Az út túloldalán a zöld pázsit és a narancssárga lombkorona tengeréből egy szürke, kolostorszerű épület magasodott ki, a tanítóképző. A napokban kezdődött meg az őszi félév, és Cole látta a könyveiket szorongató, piros-fehér csíkos sálat viselő lányokat korzózni a kavicsos utakon. Akadt köztük néhány fiú is, ők egytől egyig kigombolt kardigánt viseltek, jobb kezükben egyetlen könyvet tartottak, míg a másikat lezseren zsebre dugták, és úgy festettek mind, mint az iskolai kosárcsapat kapitányai.

Cole is járt főiskolára, arra azonban nem emlékezett, hogy valaha is kosarazott volna. Minden annyira elmosódott az elméjében.

Alatta egy íves felhajtó kanyarodott a kórház bejárata elé, ahonnan ismét visszatért az utcára, a közepén pedig egy ovális alakú, betonnal szegélyezett zöldellő sziget emelkedett ki a földből.

Egy hatalmas fehér fatábla állt rajta, aminek Cole csak a hátulját látta. Többször kérdezősködött már, mi olvasható a másik oldalán, és hiába kapott választ minden alkalommal, nem volt képes felidézni. Ismét rákérdezhetne, de rettentő kínosnak érezte a folyamatos faggatózást.

Rajta kívül más betegek is üldögéltek az üvegverandán a növények között, és az újságjaikat bújták. Ő is megpróbálta olvasgatással elütni az időt, de képtelen volt összpontosítani. Néhány mondat után elkalandoztak a gondolatai. Olykor a Saturday Evening Post egyik régi számát forgatta, abban is a képregényeket és a hirdetéseket. Szerette a Saturday Evening Postot, mert a legtöbb hirdetés szép színes volt. Mióta kiengedték az ágyból, és idejöhetett a verandára, legtöbbször mégis csak az ablaknál ácsorgott, és a kinti világot bámulta. Figyelte az elsuhanó autókat, a zöld buszokat és a gyalogosokat, különösen az út túloldalára igyekvő fiatal lányokat.

Belépett a helyiségbe a fényes fogú nővér, és a nevén szólította. Ő odafordult, mire a nő így szólt:

– Meghozták a holmiját.

– Köszönöm, May. – A férfi minden egyes alkalommal kimondta a nevét, amikor éppen eszébe jutott, és a nő minden egyes alkalommal bosszantóan felderült, hogy emlékszik rá.

Követte őt a hosszú folyosón egészen a szobájáig, ahol az ápolónő így szólt:

– Ha mindennel elkészült, Croft doktor beszélni szeretne magával. Menjen csak le a földszintre, és kérdezze meg a recepcióst! Majd ő elmondja, merre találja a doktor úr irodáját.

Ismét megköszönte a nőnek a segítséget, aki ezután magára hagyta őt. Az ágya mellé sétált, és végignézett a takaróján kiterített holmiján: egy bőrönd, egy kisebb vászontáska és egy méretes, vastag, barna boríték.

Elsőként a borítékot nyitotta ki. Egy pénztárca, egy karóra, egy öngyújtó, egy doboz penészes cigaretta, egy golyóstoll és harmincöt centnyi aprópénz hullott ki belőle. Nyilván a zsebei érkezéskori tartalma. Felvette a pénztárcáját, és mindent az ágyra szórt belőle. Három tízdolláros, két ötdolláros és három egydolláros bankjegy volt minden vagyona. Volt ott még egy Paul Edwin Cole nevére szóló New York-i jogosítvány a többi adatával együtt: neme, szeme színe, születési dátuma, súlya, magassága, haja színe és a lakcíme: Grove Street 50, New York, New York állam. A három legnagyobb színészszakszervezet, az Actors’ Equity, a SAG és az AFTRA tagsági kártyája. Az Egyesült Államok Hadseregétől kapott elbocsátó levél laminált fénymásolata, amelyen szerepelt a neve, a rangja és a sorszáma. Egy társadalombiztosítási kártya. A Wittburg Vérellátó kártyája, amelyen szerepelt a vércsoportja is: 0 pozitív. Ez a kártya a főiskolai éveit juttatta eszébe; úgy emlékezett, egyszer adott félliternyi vért, hogy gyorsan készpénzhez jusson. Hirtelen égető vágyat érzett, hogy megtudja, kihez került a vére. Találkozni szeretett volna azzal az illetővel, elbeszélgetni, akár össze is barátkozni vele. Ehelyett inkább megrázta a fejét, és mindent módszeresen visszatett a tárcába.

Most a vászontáska tartalmát vette szemügyre. A cipzár elgyötört hangot hallatott, ahogy kihúzta. A táska belsejéből egy pár vastag zokni, néhány tiszta alsónemű, egy puha kötésű könyv, egy óvszerrel teli kartondoboz, egy pakli francia kártya és egy pár sürgős tisztításra szoruló fekete cipő került elő. Mindent egyesével maga elé emelt és hosszasan körbetapogatott, mint a világtalan, aki csupán a keze által érzékeli a világot. Miután mindent kiterített maga elé a takaróra, megállt egy pillanatra az ágy előtt, és hosszasan fürkészte a tárgyakat, megszámolta és fontolóra vette őket. Majd ezeket a holmikat is visszapakolta a helyükre, a vászontáskába a fekete cipő, egy tiszta alsónadrág és egy pár zokni kivételével.

A bőröndben kizárólag ruhaneműt talált. Egy takarosan összehajtogatott barna szövetnadrágot, két, nagy gonddal feltekert és befőttesgumival rögzített bőrövet, fehér ingeket és pólókat, egy zöld gyapjúpulóvert, néhány pár, katonás gombócba hajtogatott zoknit és három felcsavart nyakkendőt, az egyik oldalsó zsebbe tuszkolva. A másik zsebből egy doboz aszpirin, néhány mandzsettagomb és egy vastag, meghajlított drótról lelógó kulcscsomó került elő. A kisebb kulcs minden bizonnyal a bőröndhöz tartozott, a nagyobb pedig ahhoz a bizonyos Grove Street 50, New York, New York állambeli címhez.

Miután mindent alaposan szemügyre vett, elégedetlenül mustrálta a táskákat. Valami hiányzott, de nem tudta megmondani, hogy micsoda. Szinte viszketett a tenyere egy cigarettáért, az talán segítene a gondolkodásban.

Zavarodottan, tétován és pillanatról pillanatra mérgesebben nézett körül a szobában, amikor megakadt a szeme az ajtón függő szürke öltönyön. Fürkésző tekintettel méregette, majd elmosolyodott.

Gyorsan felöltözött, teletömte a zsebeit, és behúzta a cipzárt a vászontáskán és a bőröndön is. A szürke kórházi köntöst és a hálóruhát az ágyon hagyta.

Megkérdezett egy idegent, hogy merre találja a liftet, majd végigsétált a folyosón. A folyosó végén, a lifttel szemben állt egy afféle bazári pult – akár egy céllövölde –, de nem játékok, hanem asztalok és nővérek voltak mögötte, köztük May. May széles mosolyt küldött Cole felé, kedvesen integetett, és valamit mondott is, de ő nem értette, hogy mit. Válaszul komoran biccentett, de többre nem futotta, mert próbálta észben tartani az orvosa nevét: Croft doktor. Croft doktor. Croft doktor, ismételgette magában.

Egy szürke egyenruhás nő kezelte a liftet. Elég méretes felvonó volt; a hátsó részében egy vén, tolószékes öregasszony körül csoportosult kisebb tömeg.

Furcsa érzés volt lefelé menni, miközben nem emlékezett, hogyan jutott fel. Még soha életében nem járt azon a recepción, amit a liftből kilépve megpillantott. Egy halk, türelmetlen hang rázta fel a gondolataiból:

– Odébb állna, kérem? – Arrébb ment, hogy elengedje a tolószékes nőt és a kíséretét.

A főbejárat elé védőkorlátot erősítettek, amögött egy vakítóan fényes fapult állt, a pult mögött pedig egy nővérruhát viselő fiatal lány. Cole odalépett hozzá és megszólította:

– Croft doktort keresem.

– A neve? – Kellemetlen, irigy kis nőszemélynek tűnt.

A férfi megmondta a nevét, mire a nő telefonált, majd útba igazította őt. Cole végigmasírozott egy újabb folyosón, végül megtalálta az ajtót, amit keresett: Croft neve csillogott rajta arany betűkkel. Egy pillanatig habozott, végül rászánta magát, és bekopogott. Kiszólt egy hang, és betessékelte, mire ő kitárta az ajtót és belépett.

Hosszúkás és egészen keskeny kis szoba volt, szemben egy hatalmas ablak, ami majdnem az egész falat elfoglalta. A padlót zöld szőnyeg borította, a teljes berendezés egy szürke acélasztalból, fekete bőrkanapéból, fekete bőrszékből, zöld fémkomódból és egy kalaptartóból állt. A fakózöld falakat bekeretezett diplomák díszítették.

A szemüveges, szikár alkatú és erősen korosodó Croft doktor az asztalánál rostokolt, a kanapét pedig egy köpcös, pirospozsgás férfi foglalta el. Cole ismerősnek találta a második férfit, de képtelen volt felidézni a találkozásuk körülményeit.

Az orvos törte meg a csendet:

– Ugye emlékszik Murray felügyelőre? – Cole így már emlékezett, ezért magabiztosan felelte:

– Persze. Hogy s mint?

– Csak essünk túl rajta! – csattant fel a felügyelő, az óráját lesve.

Croft doktor a bőrszék felé intett.

– Foglaljon helyet, Paul! Nem tart sokáig – ígérte. – Tegye csak le a földre a csomagját.

Cole lehuppant a bőrszékre. Nem kerülte el a figyelmét, hogy az orvosa dohányzik: az asztalán álló hamutál szélén egy füstszűrős cigaretta parázslott. Kapva kapott a lehetőségen:

– Kérhetnék egy cigit? Az enyém megposhadt a ruhám zsebében.

– Ó, hogyne! – Az orvos helyet foglalt, és előhúzta a majdnem teli dobozt a zakója zsebéből. Átadta Cole-nak az egészet, és közelebb csúsztatta hozzá az aranyozott, görög stílusú antik asztali öngyújtót is.

Cole rágyújtott, és azonnal grimaszba rándult az arca. A füst forró volt, és égette a torkát.

– Nem ilyenre emlékszem – köhögte.

– Hát persze… Nem dohányzott az utóbbi két hétben. Elszokott az ízétől. Már nem is kívánja – bólogatott bőszen Croft doktor, és folytatta: – Nem lesz még egy ilyen alkalom, hogy leszokjon a cigarettáról. A nikotinelvonás fizikai tünetei elmúltak, a többi már fejben dől el.

– Hiszen nem akarok leszokni.

– Bezzeg én mennyire szeretnék! Bárcsak le tudnék…! – Az orvos felemelte a cigarettáját, és elgondolkodva fürkészte. – Nagyon egészségtelen szokás – dörmögte, és jó mélyen beleszívott. Elégedetten kifújta a füstöt, és a tárgyra tért. – Nyilván szeretné tudni, miféle kár érte magát, fizikai és anyagi szempontból is, igaz? – A kényszeredett mosoly nem érte el az orvos szemét. – Kezdjük a testével! A bordái szépen javulnak, és ha még néhány hétig tartózkodik a túlzott fizikai megerőltetéstől, rendbe fognak jönni. Ami a fejsérülést illeti, úgy tűnik, csupán külsőleges, és nem számottevő. A röntgen semmiféle agykárosodást nem mutatott ki. Úgy értesültem, hogy az emlékezőképessége kicsit még döcögős, ám ez az állapot nem marad végleges. Jelenleg túlzottan csekély mértékű az eltérés a normálistól ahhoz, hogy részleges amnéziává kelljen nyilvánítani. Egyszerűen most rossz a memóriája, semmi több. Valószínűleg nehezére esik majd fejben tartani telefonszámokat, címeket, efféléket. Ugyanakkor szeretném ismét hangsúlyozni, hogy ez nem végleges állapot. Idővel javulni fog. Ettől eltekintve semmi más baja nincs – mosolygott Cole-ra. – Nagy eséllyel maga a legegészségesebb férfi ebben az épületben – tódította.

– Értem.

– Az anyagi károk ellenben… – Az orvos fellapozta az előtte heverő dossziét. – Ahogy már bizonyosan hallotta, sajnos nem állt módunkban átköltöztetni magát az egyágyas szobából másik kórterembe, mert minden ágy foglalt volt, mindazonáltal ittlétének teljes idejére a kórtermi rátát szabtuk ki. Tizenöt napot töltött intézményünkben, az tizenhét dollár hetvenöt centes napidíjjal számolva összesen kétszázhatvanhat dollár és huszonöt cent. Aztán természetesen ott van a gyógyszerek és a mentő költsége, és egyéb díjak… Parancsoljon, egy tételes lista a kiadásokról, maga is elolvashatja.

Cole átvette a felé nyújtott leheletvékony, telegépelt papírlapot. A jobb alsó sarokban egyetlen szám virított: négyszáznyolcvannyolc dollár hatvankét cent.

– Hiszen ez rengeteg pénz! – sóhajtotta.

– Ha belegondolunk, mi mindent tettünk önért, igazán nem sok. Na most, ha jól értem, az összeg felét maga fizeti, a másikat pedig az úriember, aki idejuttatta. Igaz?

Murray felügyelő közbevágott.

– Úgy van!

– Rendben – vágta rá Croft doktor. – A maga része ebben az esetben kétszáznegyvennégy dollár és harmincegy cent. – Furcsán mosolyogva nyúlt az asztal fiókjába, és előhúzott egy borítékot. – A társulata igazgatója nálam hagyta a legutolsó fizetését és az útiköltségét vissza New Yorkba. A csekken kétszázharminchét dollár nyolcvan cent szerepel, már csak annyit kell tennie…

– Hogy került magához az a csekk? Miért nem nekem adták a holmim többi részével együtt?

Croft az arcára fagyott mesterkélt mosollyal közölte:

– Úgy láttam jónak, ha magamnál tartom, a biztonság kedvéért.

Murray felügyelő nem köntörfalazott:

– Nem akartuk, hogy meglépjen a városból.

– Na és a csekk fedezi a tartozásomat?

– Nem teljesen. További hat dollár ötvenegy cent hiányzik.

– Van elég lóvéja – vetette oda a felügyelő. – Ki tudja fizetni.

– Turkált a pénztárcámban?

– A személyi igazolványát kerestem.

Croft doktor a férfi felé nyújtotta a tollát.

– Ha lenne olyan kedves, és aláírná a csekket…

Cole a papír hátuljára firkantotta a nevét, de az aláírása idegennek hatott számára: túlméretezett és bizonytalan vonalakat rótt. Visszaadta a tollat és a csekket, majd átnyújtott Croftnak egy öt- és két egydolláros bankót, mire visszakapott negyvenkilenc centnyi aprót.

– Ezt majd én leviszem a pénztárba – szólt nyájasan az orvos.

– Szeretnék egy átvételi elismervényt.

– Ez csak természetes. – Croft maga elé vette az áttetsző, betűkkel és számokkal telegépelt papírlapot, és nagy betűkkel a FIZETVE feliratot firkantotta rá, majd a beteg felé nyújtotta.

– Írja alá! – kaffantotta Cole, mire a doktor arcáról lefagyott a mosoly.

– Most nagyon okosnak képzeli magát – köpte oda.

– Nem.

– Ez is csak egy nagyeszű városi ficsúr! – Murray felügyelő hangjából sütött az undor.

Croft ingerülten ráírta a nevét a papírlapra, és odahajította Cole-nak, aki óvatosan összehajtotta, és a tárcájába süllyesztette.

Murray felhorkantott, és feltápászkodott a karosszékéből.

– Rendben van, Cole. Nyomás!

Cole is talpra ugrott, és indulni készült, amikor az orvos utánaszólt:

– Ne felejtse itt a holmiját!

A férfi bőröndjével és vászontáskájával a karjában követte a felügyelőt egy, a kórház előtt parkoló fekete autóhoz, amelynek oldalán hatalmas fehér betűkkel a RENDŐRSÉG felirat szerepelt. Murray felcsattant:

– Szálljon be!

Cole a csomagtartóba hajította a két táskát, beszállt az anyósülésre a felügyelő mellé, és megkérdezte:

– Hová is megyünk?

– A buszpályaudvarra. Örökre távozik ebből a városból.

– Ó.

Maguk mögött hagyták a kórház épületét, és a következő piros lámpánál Murray-nek ismét megeredt a nyelve.

– Mennyi suskája maradt? Centre pontosan.

Cole összeszámolta az apróját.

– Tizenhat dollár és nyolcvannégy cent.

– Kár.

– Miért?

– Ha tíz dollárnál kevesebb lenne magánál, akkor bevihetném az őrsre csavargásért és koldulásért.

– Miért gyűlöl ennyire?

– Én nem gyűlölöm magát, csak megvetem. Na ide hallgasson! Most elviszem a pályaudvarra, és maga szépen felül az első buszra, amit meglát. Nem érdekel, hová megy, a lényeg, hogy messze innen. És soha többé ne tolja ide a képét, különben bajban lesz. Megértette?

– Igen.

Csend telepedett közéjük, ám a rendőr néhány háztömb után ismét megszólalt.

– Az emlékezőképessége már nem a régi, igaz?

– Azt hiszem, nem.

– A nőre azért emlékszik?

– Miféle nőre?

– Arra, amelyikkel rajtakapták.

– Rá… – Cole erősen koncentrált, és fel tudta idézni a nő arcát, egyéb részleteket azonban nem. – Rá emlékszem.

– Na és megérte?

– Mit?

– Hogy beverték miatta a fejét. Megérte?

– Nem is tudom.

– Szóval azt állítja, hogy ezt a részt is elfelejtette? Az ágyba bújást.

Cole szótlan maradt, mire Murray felnevetett.

– Jó nagy árat fizetett érte, és még csak nem is emlékszik rá! Hát nem, Cole, egyáltalán nem érte meg. Sosem szokta.

Leparkoltak egy üvegfalú épület előtt, ami a pályaudvarnak adott otthont. Együtt besétáltak, Cole pedig a pénztárnál ülő idős nőhöz lépett.

– Keletre szeretnék utazni, New York felé. Nagyjából hét dollárom van.

– New Yorkba akar menni?

– Nem. Azt kérdezem, meddig juthatok el hét dollárért.

– Hét dollárért?

– Igen.

– Hova akar menni?

– Keletre. Keleti irányba.

A nő értetlenül csóválta a fejét.

– Nem értem, hova akar kilyukadni.

– Ha felülnék a New York felé tartó buszra, mi lenne a legelső megálló?

– Akar jegyet venni a New Yorkba tartó buszra, vagy nem?

– Akarok. Ha New Yorkba utaznék… Nem is! Hol áll meg először az oda tartó busz?

– Imlayben.

– Mennyibe kerül egy jegy Imlaybe?

– Három dollár negyvenkilenc cent.

– Melyik az utána következő megálló?

– Uram, nekem nincs időm ilyen badarságokra. Akarja a jegyet vagy sem?

– Kérek egy jegyet az Imlay után következő megállóig.

– Úgy érti, Jeffordsig?

– Ahogy mondja, Jeffordsig. Az mennyibe kerül?

– Öt dollárba és hatvanhét centbe.

– Az megfelel. Mikor indul a következő járat?

– Egy óra nyolc perckor.

– Köszönöm. – A férfi az órájára pillantott, ami tizenegy óra negyvenet mutatott. Másfél órát kellett várnia.

Miután kifizette a jegyét, tizenegy dollár tizenhét centje maradt. Odasétált a váróban álló egyetlen padhoz, amin Murray felügyelő foglalt éppen helyet.

– A buszom egy óra nyolc perckor indul.

– Addig itt várunk.

– Maga is?

– Én is. Meg kell győződnöm róla, hogy valóban elhagyta a várost. Üljön le, Cole!

– Cigarettát akarok venni.

– Ott van az automata.

A férfi szerzett egy kis aprót az öregasszonytól, és bedobott harminc centet. A holmiját Murray felügyelő mellett hagyta a padlón. A rendőr az arcára kiülő, szűnni nem akaró elégedetlen arckifejezés ellenére nyugodtnak tűnt.

Cole visszatért, leült és azonnal kibontotta a cigisdobozt. Murray hamarosan megtörte a csendet.

– Hová utazik? Melyik városba?

– Nem akarom megmondani magának.

– Mégis mi a fenéért nem?

– Miért akarja tudni? Hogy felhívja az ottani rendőrséget, figyelmeztesse őket az érkezésemre, és ők se hagyjanak békén?

– Elment az esze? Miért tennék ilyet? – A felügyelő elkomorodott.

Cole alaposan szemügyre vette, és világossá vált számára, hogy Murray-nek fogalma sincs a saját érzéseiről. Gyűlölte Cole-t, és még csak nem is tudott róla. Így felelt:

– Egy Jeffords nevű helyre megyek.

– Jeffords. Szép kis város. Tetszeni fog magának.

3

Már sötét volt, amikor a busz a második megállójához érkezett. A sofőr felkiáltott:

– Jeffords! – És kinyitotta az ajtókat.

Cole lekászálódott, és a járdán várakozott, amíg előhalászták a bőröndjét és a vászontáskáját a csomagtartóból. Sarkon fordult, és a néhány háztömbnyire halványan pislákoló neonfények felé vette az irányt.

Jeffords kisebb iparváros volt öreg és szűk utcácskákkal, töredezett betonú járdákkal. Az este csípős volt; vastag kabátba burkolózó emberek haladtak el mellette. Cole mindössze egy vékony zakót viselt, a pulóvere a bőröndje mélyén lapult.

Hamarosan felfedezte, hogy a buszmegálló a belvárosi forgatagtól távol eső mellékutcában áll, közel a teherpályaudvarhoz. A sétálóutca azonban telis-tele volt üzlethelyiségekkel, a szerelvényboltok, tévészervizek, szabóságok, elektronikai szaküzletek és régiségboltok felett pedig kiadó lakásokkal. A levegőben nedves, penészedő kartonpapírra emlékeztető bűz terjengett.

Két háztömbbel odébb balra fordult, és kiért a főutcára. Néhány nagyobb áruház, két-két mozi, filléres üzlet és pár szintes irodaház tárult a szeme elé, ám hétfő este lévén csupán a mozik és az éttermek voltak nyitva.

A sarkon ácsorogva figyelte az utcát, majd hátat fordított, és a másik irányban is szemügyre vette az elé táruló látványt. Az egyik vörösen villogó neonfelirat egy szállodát hirdetett tőle alig néhány lépésnyire, így hát odasétált.

A szálló igazából egy szögletes, háromemeletes, vörös téglás ház volt, utcára néző, kiugró ablakfülkékkel. A bejárathoz palalépcső vezetett.

Odabent meglehetősen szűk előtér fogadta, recepcióspult helyett mindössze egy átjáróval, ahol a vízszintesen kettéosztott ajtó alsó feléhez egy asztalt rögzítettek. A mögötte ülő kopasz férfi három dollár előleget kért, majd átadta Cole kulcsát, és a második emeletre irányította őt. A szállóban nem volt se londiner, se lift.

A szobája egy kis fülke volt. A parkettát és minden faborítást belepő penészt ezernyi rétegben lekent olcsó festék fedte. A bútorok jellegtelenek, ósdik, de működőképesek voltak, a fürdőszoba viszont legalább harminc éve semmit nem változott.

Hét óra tíz perckor lépett be a szobába, hét harminckor pedig ismét elhagyta. Még mindig a zakóját viselte, a fehér inget és nyakkendőt azonban pamutpólóra és a zöld pulóverre cserélte. Elhagyta a motelt, és a sétálóutca felé igyekezett. Kiválasztott egy éttermet, ami nem tűnt annyira puccosnak, hogy a ruházata miatt kinézzék. Megvacsorázott, kisétált, majd megállt és elolvasta, mit vetítenek aznap a mozikban. Találomra rábökött az egyikre, amelyik két filmet játszott egymás után. Megnézte az első film második felét, a teljes második filmet, majd újra az elsőt elejétől végig, azután felkapcsolták a világítást. Rajta kívül mindössze négy ember maradt a teremben, későre járt: tizenegy harmincötöt mutatott az óra.

Ezután egy bárba szeretett volna menni, ám úgy döntött, inkább nem költ ilyesmire. Inkább visszatért a szállására, és a szobájában újraszámolta a megmaradt pénzét. Öt dollár és hét cent.

Még nem gondolkodott azon, hogy mihez kezd, ha elfogy a pénze. Egyre csak halogatta, apróságokon járt az agya, vagy egyszerűen kikapcsolt. Most azonban, ahogy alsónadrágra vetkőzve leoltotta a lámpát és ágyba bújt, elhatározta, hogy kiötöl valamit.

Vissza kell jutnia New Yorkba. Számításai szerint nagyjából ezerhatszáz kilométerre lehetett onnan, de egyelőre a legfontosabb az, hogy valahogy – akárhogy – odajusson. Az egész élete ott várta, ott éltek a barátai, és a karrierje is oda kötötte.

Aztán ott ez az egész dolog az emlékezetével. Nem érezte, hogy romlott volna az állapota, viszont egész biztosan nem is javult. Ha valahogy visszatérhetne a nagyvárosba, az ismerős környezetbe, talán gyorsabban helyrejönne a memóriája.

De hogyan jut oda? Felmerült benne, hogy R-beszélgetéssel felhív valakit, és megkéri, sürgönyözzön neki buszjegyre valót. Megtehetné, de kinek telefonálna?

Ide-oda forgolódott az ágyban, hangosan nyikorogtak alatta a rugók. Mintha köd szállt volna az agyára, és ez rendkívül bosszantotta. Emlékezett arcokra, keresztnevekre, néhány címre is, csakhogy nem álltak össze a fejében egésszé. A New York-i ismerősei közül senkit nem volt képes tisztán maga elé idézni, arccal, teljes névvel és címmel együtt, a telefonszámok pedig egytől egyig kimentek a fejéből.

Nem kellett volna szélnek ereszteniük, gondolta. Bent kellett volna tartaniuk a kórházban.

Az ablak résnyire nyitva állt, és rajta keresztül belopakodott a szobába az a penészedő, nedves kartonpapírra emlékeztető bűz. Az utcán is érezte, bármerre járt, az étteremben, sőt még a moziteremben is. Olykor már-már zavarónak tűnt, ahogyan a folyamatos zaj is képes zavarni az embert.

A szag szétzilálta a gondolatait. Összpontosítani próbált, neveket párosítani a különböző ismerős arcokhoz, de hiába. Ökölbe szorított kézzel, az erőlködéstől eltorzult arccal kutatott az emlékei között, mégsem talált semmit.

Újra meg újra megkísérelte, úszott az izzadságban a takaró alatt, de semmi nem használt. Az agyára ereszkedő köd nem akart eloszlani. Úgy érezte, mintha ragacsos szirupot öntöttek volna a fejébe, ami mindent ellepett, elmosta a körvonalakat – a szobájában lévő penészt elfedő festékhez hasonlóan –, és émelyítő cukormázat vont a szürkeállománya köré.

Ám ami még ennél is jobban bántotta, hogy teljesen nevetségesnek érezte magát. Mintha egy forgalmas utca közepén hirtelen a bokájáig lecsúszott volna a nadrágja. Lehajol, megpróbálja felrángatni, de sehogy sem sikerül, mert mindvégig rajta áll. Azután megmerevedik, szégyenében képtelen felegyenesedni, és az egész világ elé tárni az arcát, ugyanakkor érzi, hogy fél lábra állva elveszítené az egyensúlyát, így hát továbbra is hasztalanul ráncigálja a nadrágot. Az egész helyzet túlzottan groteszk: se nem tragikus, se nem komikus.

Nem emlékszem a barátaimra.

Szinte látta maga előtt, ahogy segítséget kér egy idegentől ezzel a szöveggel: Nem emlékszem a barátaimra. El kell jutnom New Yorkba, hogy újra láthassam őket, és eszembe jusson a nevük.

Hiába ráncigálta, akárcsak a nadrágot, a nevek nem akartak az eszébe jutni.

Végül a kimerültségtől mély álomba zuhant. Az ablakon beszűrődő napfényre és a nedves kartonpapír szűnni nem akaró bűzére ébredt. Nem érezte magát kipihentnek. Fájt a feje, és valami furcsa érzés kerülgette.

Megmosakodott, felöltözött, majd lecövekelt egy hosszú pillanatra az ajtóra meredve. Indulásra készen állt, mégsem volt hová mennie. A korhadt, öreg faajtót mogyoróbarnára lakkozták. Egy ajtógomb, egy lakat, egy lánc és a bekeretezett házirend díszítette. Az egész világ ott várta őt az ajtón túl, mégsem vezetett sehová.

Visszaült az ágyra, és tenyerével a homlokát dörgölte, miközben az éjjel a nevekkel és arcokkal vívott küzdelem járt a fejében. Nem volt túl rózsás a helyzet, és ezt ő is pontosan tudta. Az emlékezete újra meg fog erősödni – állította az orvosa –, de mégis mihez kezdjen a köztes időben?

Egyetlenegy cél lebegett a szeme előtt: visszajutni New Yorkba. A város úgy szólította magához, akár az anyaméh. New Yorkban, az otthonában elbújhatna egy sötét, meghitt zugban, és megvárná, amíg visszatér az egészsége. Most meztelennek, védtelennek és mindenekelőtt magányosnak érezte magát ezen az ellenséges vidéken.

Arra emlékezett, hogy előző éjjel megszámolta a pénzét, arra azonban már nem, mennyi is maradt, így hát szétterítette az ágyon az összes bankjegyet és az aprót, újraszámolt mindent, és megállapította, hogy mindössze öt dollár és hét cent van a birtokában.

Ez nem elég. Semmire sem elég. Arra igen, hogy kifizessen egy újabb éjszakát a motelben, és egyen valamicskét aznap, másnapra viszont így semmije nem marad.

Amikor először felmerült benne a gondolat, hogy valami munkát keressen ebben az isten háta mögötti kisvárosban, saját maga is meglepődött. Egy állás – nem turnézás, hanem rendes állás – valamiféle állandóságra utalt, ő azonban nem szándékozott a szükségesnél több időt eltölteni ebben a porfészekben. Semmi másra nem vágyott, csak hogy végre eltűnhessen innen a vágyott New Yorkba.

Ugyanakkor ez volt az egyetlen járható út. A lehetőségeit latolgatta, hosszasan eltöprengett a megoldáson, majd lemondóan bólintott, és az ajtóra szegezte a tekintetét. Be kellett ismernie, hogy nincs más megoldás: itt kell maradnia, munkát kell találnia, és félretenni némi pénzt. Amint elegendő összegyűlik egy buszjegyre New Yorkba…

Hirtelen felpattant, mint az az ember, akinek célja és küldetése van. Elhagyta a szobát, és lesétált a lépcsőn, ahol egy fiatal, dacos, pikírt modorú férfi állt az osztott ajtó mögötti kis zugban. Cole odalépett hozzá:

– Merre találom a Munkanélküliek Biztosítási Irodáját?

– Azt tervezi, hogy itt marad?

– Igen.

– Akkor fizessen előre!

– Majd ha visszajöttem – felelte ingerülten.

– Délután egyig ki kell jelentkeznie.

Cole az órájára pillantott, az tíz harmincat mutatott.

– Majd ha visszajöttem – ismételte mogorván. – Hol van a Munkanélküliek Biztosítási Irodája?

– A MacGregor Streeten.

– És az hol van?

– Az első utca balra. Ha balra indul, a második háztömbben találja. Új épület.

– Köszönöm.

Cole elsietett, de a recepciós utánakiáltott.

– Ne feledje! Egyig ki kell jelentkeznie.

Rá se hederített, és zaklatottan lerobogott a palalépcsőkön a járdára. Balra fordult, azon morfondírozva, miért nem fizetett inkább most, és akkor nem kellene visszajönnie egyig, ám a recepciós viselkedése rettentően bosszantotta, és valamilyen megmagyarázhatatlan okból ez az ellenszegülés kisebbfajta győzelemmel ért fel a szemében.

Séta közben eszmélt rá, hogy a Munkanélküliek Biztosítási Irodája felé éppen a buszpályaudvar mellett kell elhaladni, ezért úgy döntött, először ott áll meg, és kideríti, mennyi pénzre lesz szüksége. Útja előző állomásához, a másik porfészekhez hasonlóan az itteni pályaudvar is egy aprócska, ütött-kopott, utcára néző irodahelyiségben kapott helyet. Az ablakokat társastánc-összejövetelek és roncsderbik posztereivel ragasztották tele.

Belépett, és itt is egy idős asszony ült a kassza mögött. Mintha ismét az előző városkában találta volna magát. Egy pillanatra összezavarodott, és átfutott a fején a gondolat, hogy az emlékezetén kívül talán még sokkal több minden nincs rendjén az elméjében, és a valóságban még mindig nem hagyta el a másik helyet. A zavartsága azonban olyan gyorsan elillant, amilyen gyorsan jött, és határozott léptekkel az asztalhoz ment. A fal mellett húzódó padon egy másik öregasszony üldögélt, de olyan nyugalommal vegyes közönnyel, mintha legalábbis odanőtt volna. Rajtuk kívül egy lélek sem volt az egész állomáson.

Cole megszólította a pénztárost.

– Mennyibe kerül egy jegy New Yorkba?

– Csak oda vagy retúr?

– Csak oda.

A nő pörgetni kezdte a vastag, mégis kis alakú könyv vékonyka lapjait, míg megtalálta, amit keresett.

– Harminchárom dollár negyvenkét cent.

– Köszönöm.

Cole kisétált és ismét a Munkanélküliek Biztosítási Irodájának irányába fordult. Harminchárom dollár és negyvenkét cent. Nem egy nagy összeg. Pillanatok alatt össze tudná szedni.

A Munkanélküliek Biztosítási Irodája egy szögletes, csonka gúlára emlékeztető, földszintes épületben kapott helyet sárga téglafallal és ablakokkal. Az üvegajtókon arany betűk hirdették:

MUNKAÜGYI OSZTÁLY

FOGLALKOZTATÁSI RÉSZLEG

MUNKANÉLKÜLI-KOMPENZÁCIÓS IRODA

Warren H. McEvoy, megbízott

Cole benyitott az egyik ajtón.

Először egy alacsony mennyezetű helyiségbe érkezett, ahol neonlámpák lógtak a plafonról. A jobb oldali falon végig ablakok sorakoztak, ennek ellenére az összes lámpát felkapcsolták. Az iroda elejében egy korlát futott végig, azzal szemben pedig két hosszú fapad állt, de éppen senki sem várakozott rajtuk. A korlát mögött íróasztalok álltak, mindegyik mellett egyik oldalról iratszekrény, a másikról egy szék. Az asztalok közel felét puhány, harmincas éveikben járó, fehér inget és sötét nyakkendőt viselő férfiak és határozott fellépésű, negyven körüli, egyszerű, dísztelen sötét ruhát vagy kosztümöt viselő nők foglalták el. Néhányuk mellett a másik széken látogatók ültek, akik beszélgetés közben az íróasztalra könyököltek; mindannyian vadászdzsekit viseltek, és vadászsapkát szorongattak a kezükben.

Az egyik asztal mögött ülő nő észrevette Cole-t, és a karjával intett neki, hogy jöjjön közelebb. Cole kinyitotta a korlát kiskapuját és átlépett rajta; a rugós ajtó azonnal a helyére pattant, amint elengedte.

Az ügyintéző irányába bandukolva átvágott az asztalok között.

– Foglaljon helyet! – köszöntötte a nő, mire ő a székre huppant, a nő pedig folytatta. – Most jár nálunk először?

– Igen. Munkát szeretnék.

– Hogyne! – húzta keskeny mosolyra a száját a nő. – Kötött munkanélküliségi biztosítást az elmúlt két év során?

– Igen, de nem itt, hanem New Yorkban.

– Értem. És mi a foglalkozása? – A nő maga elé húzott egy köteg üres nyomtatványt, és a kezébe fogott egy tollat.

– Bármit elvállalok – felelte a férfi.

Ha az ügyintéző hallotta is a válaszát, annak semmi jelét nem adta.

– Kezdjük inkább a legelején. Neve?

– Paul Cole.

– C-O-L-E?

– Igen.

– Társadalombiztosítási száma?

– Azt nem tudom. Várjon! – Előhúzta a tárcáját, és lediktálta a kért számot.

A nő megdorgálta.

– Meg kellene jegyeznie. És ha egy nap elveszíti a kártyáját? Mihez kezdene akkor?

– Igaza lehet – hagyta rá a férfi.

– Címe?

Cole ismét a tárcája után nyúlt, hogy megadhassa a New York-i címét, de meggondolta magát, és csak annyit mondott:

– Wilson Hotel.

– Rendben. Mi volt a legutolsó állása?

– Színész voltam. Éppen turnéztam egy…

– Színész?! – A nő azonnal leejtette a tollát, és szigorú tekintettel meredt rá. – Attól tartok, rossz ajtón kopogtat – közölte. – Ezen a környéken senki nem keres színészeket, úgy is mondhatnám, önszántából kivonta magát a munkaerőpiacról. Hadd magyarázzam meg! Ha olyan városba költözik, ahol nincs betöltetlen állás a választott szakmájában, jogi értelemben maga kivonta magát a munkaerőpiacról, hiszen a jövőben sem lesz képes munkába állni, így nem jogosult a jövedelempótló biztosítás felvételére.

– Nem akarok felvenni jövedelempótló biztosítást, én…

– Kitölthetem ezeket a nyomtatványokat, ha ragaszkodik hozzá – vágott a szavába a nő –, de biztosíthatom, nem lesz semmi eredménye. Vissza fogják utasítani a kérelmét. Be kell bizonyítania, hogy mindent megtett annak érdekében, hogy ebben a térségben munkát találjon, ráadásul egy olyan szakmában, amit a képzettsége vagy tapasztalata alapján a potenciális munkáltatók által elvárható módon képes elvégezni.

– Dolgozni akarok. Azt akarom…

– Az nem elegendő, ha ezt hangoztatja. Konkrét bizonyítékot kell bemutatnia, hogy minden magától telhetőt megtett, hogy munkát találjon. Például hogy állásinterjúkon vett részt. Addig nem látom értelmét, hogy folytassam a kérelme kitöltését.

– Hallgasson meg! – harsogta a férfi. – Csak egy percre figyeljen rám!

– Pusztán őszinte vagyok magával – közölte a nő udvarias mosollyal az arcán. – Nem tudom, miféle bánásmódban volt része a New York-i irodában, de itt minden jelentkezőtől lelkiismeretes és szorgalmas álláskeresést várunk el, vagy ne is álmodjon arról, hogy felveszi a biztosítását.

– De hát nem akarom felvenni! Én csak munkát akarok.

– Mint már mondtam, ezek csak szavak. Hát nem érti meg? Bizonyítania kell, hogy munkát akar.

– Hiszen ezért jöttem. Ez a foglalkoztatási részleg…

– Mint említettem, ezen a vidéken nincs szabad színészi állás. Fogalmam sincs, miért jött ide, de nem várhatja el, hogy miután kivonta magát a munkaerőpiacról, lábát lógatva várja, hogy az adófizetők eltartsák.

Cole hosszú percekig képtelen volt megszólalni. Azon tűnődött, vajon többre menne-e ezzel a nőszeméllyel teljesen ép memóriával. Bár mi köze ehhez az egészhez a memóriának? Egyszerűen elbeszéltek egymás mellett, semmi több.

Lassan megismételte.

– Dolgozni szeretnék. Ezért jöttem ide. Nincs egy listája a betöltetlen állásokról?

– Mint már többször elmondtam, egyetlen szabad helyünk sincs színészek számára. – Az ügyintéző kezdte elveszíteni a türelmét, mintha Cole pimaszkodna vele, és még csak nem is titkolná.

A férfi megrázta a fejét és felpattant a székről. Tett egy utolsó próbát.

– Hová mennek itt az emberek, ha dolgozni akarnak? Nem színészként, csak úgy.

– A bőrgyárba – vágta rá a nő gondolkodás nélkül.

– Bőrgyár? Hát ezért kering ez a bűz az egész városban?

– Majd hozzászokik – vetette oda a nő fagyos tekintettel.

– Most is van ott szabad állás? – faggatózott az ügyfél.

– Gondolom. Nem tudom biztosan.

– Hát nincs rajta a listáján?

– A bőrgyárnak saját munkaügyi részlege van, nem kerülnek fel a mi listánkra.

– Ez baromság – morogta a férfi.

– Hogy mondja?

– Ez az egész hely egy vicc.

Visszasietett a korláthoz, átlépett a kiskapun, ami ugyanúgy visszapattant mögötte. Kisétált az utcára, és megpróbálta felidézni, merről jött. Egy korosodó férfi közeledett feléje, nagyokat pislogott a vakító fényben, és beszédre nyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit. Cole megállította és útba igazítást kért a bőrgyárhoz. Az aggastyán igen részletesen elmagyarázta az útvonalat, amit Cole szívélyesen megköszönt, és továbbindult.

Messze maga mögött hagyta a belvárost. Elhaladt az előző éjjel felkeresett mozi mellett, majd befordult a következő sarkon, és egy fekete híd tárult a szeme elé, amely egy magas betonfalak által közrefogott, keskeny fekete folyócskát szelt át. A sebesen zúgó patak sötét vizének felszínén fehér hab gyöngyözött.

A vízen túl már a bőrgyár épületei magasodtak. Az ódon téglaépületek Cole-t régi fényképeken látott New England-i gyárakra emlékeztették, amelyeket a falak tetejénél vastag, fekete csövek kötöttek össze egymással. Az épületegyüttest és a házak között elterülő parkolót vastag drótkerítés vette körbe. A sárga nyilakkal telepingált, aszfaltozott parkoló félig üresen állt, az ott veszteglő autók többsége ócska volt, és rettentő koszos.

Cole-nak ismét útba igazítást kellett kérnie, mire nagy nehézségek árán végre rátalált a Munkaügyi Iroda feliratra. A szöveg mellett virító nyíl a két épület között megbúvó betonjárdára mutatott. Cole végigsétált az úton, és egy szintén Munkaügyi Iroda feliratú, zöld ajtóba ütközött. Benyitott. A fa lépcsősor egy aprócska, faborítású irodába vezetett, a közepén egy megemelt pulttal. A pult mögött, az asztalnál egy fiatal lány ült, és egy ósdi Remington írógépen pötyögött. Amint megpillantotta Cole-t, talpra ugrott, és a pulthoz sietve megszólította.

– Segíthetek?

– Munkát keresek.

– Hogyne! – Előrántott egy hófehér nyomtatványt a pult alól, és bekattintotta fekete golyóstollát. Egymás után záporoztak Cole-ra a kérdések a nevéről, koráról, tb-számáról, címéről, telefonszámáról és legközelebbi hozzátartozójáról, ám ő egyre lassabban volt képes válaszolni, az utolsó két kérdésnél pedig teljesen megakadt. Nem volt sem telefonszáma, sem legközelebbi hozzátartozója.

– Nincs egyetlen rokona sem?

Egyszerűbb volt nemet mondani, mint magyarázkodni. Ez a lány, csakúgy, mint a többiek, rengeteg személyes kérdést tett fel neki, de a többiekhez hasonlóan őt sem érdekelték igazán a válaszok. Alig láthatóan megrántotta a vállát, és folytatta.

– Tapasztalata van?

– Mim?

– Tapasztalata. Dolgozott már valaha cserzőműhelyben?

– Nem.

– Szakképzetlen munkaerő – dünnyögte a lány az orra alatt, és a papírra firkantott valamit. – Mi volt a legutóbbi munkája?

– Színész voltam.

– Hogy mi? Színész?

– Igen.

– Miért hagyta ott az állását?

– Kórházba kerültem.

– Már rendbe jött az egészségi állapota?

– Igen.

A lány hezitált, azután farkasszemet nézett Cole-lal.

– Ha nem így van, akár be is vallhatja. Mielőtt alkalmaznánk, úgyis át kell esnie egy vizsgálaton, és ha van bármilyen betegsége, az orvos hamar kideríti.

A szakképzetlen munkához elegendőnek bizonyult a kiváló fizikai állapot, a mentálisra nem voltak kíváncsiak, ezért Cole azonnal rávágta:

– Makkegészséges vagyok.

– Ha maga mondja – rántotta meg ismét a vállát a nő, és tovább jegyzetelt. A karját hosszú, fekete szőrnyalábok borították, úgy festett, mint egy zebra. Hollófekete haját kócos kontyba fogta a feje búbján, hosszú, karcsú és fakó nyakán átütöttek a hajszálerek. Fehér blúzán kigombolódott a felső gomb, és kikandikált alóla hófehér, csontos mellkasa. Vékony keze hosszú ujjakban végződött, az ujjperceiről pedig hámlott a bőr, mint ami korpásodik. Testszínű körömlakkot viselt, és ettől úgy nézett ki, mintha álcázni akarná a körmeit.

Hirtelen megszólalt:

– Volt valaha dolga a rendőrséggel?

– Nem. – Cole-nak fogalma sem volt, hogy a másik városban történt incidens annak számít-e, de már nagyon unta, hogy ennyi érdektelen ember zaklatja őt személyes kérdésekkel. Eldöntötte, hogy ezentúl a lehető legkevesebbet osztja meg velük önmagáról. – Név, rang és sorszám – morogta.

A lány felpillantott a nyomtatványról.

– Hogyan, kérem?

– Semmiség.

A munkaügyis inkább ráhagyta.

– Úgy látom, van egy betöltetlen állásunk a szállítmányozási részlegen. Várjon, kérem!

Cole úgy is tett. A nő az iratszekrényhez lépett, és jó ideig keresgélt, majd egy kartotékkártyával a kezében az asztalához ment, és feltárcsázott valakit. Halkan beszélt, Cole egy szavát sem tudta kivenni. Ezután visszatért, és a férfihoz fordult. – Vannak olyan napszakok, amikor nem kíván dolgozni?

– Nincsenek.

– A négytől éjfélig tartó műszak megfelel magának?

– Igen.

– Remek. Fogja ezt a papírt – utasította a nő, miközben újabb lapot rántott elő a pult alól –, és kövesse a rajta lévő utasításokat! – Azzal hozzátűzte a korábban kitöltött nyomtatványhoz.

– Mennyit fizet ez a munka?

A nő meglepettnek látszott.

– Fogalmam sincs. Ezt a pénzügyi osztályon kellene megkérdeznie. Ott szerepel a listáján.

Cole a kezébe vette a lapot, amire a nő mutatott, és szemügyre vette. Sokszorosították, és a másolat kissé homályos volt:

JEFFORDS BŐRGYÁR

Tájékoztató új alkalmazottaknak

Olvassa el figyelmesen!!

Üdvözöljük a Jeffords Bőrgyárnál! Ennél a helyi tulajdonú, szakszervezetek által képviselt bőrfeldolgozó üzemnél, amely 1868 óta áll fenn. Ám ami a legfontosabb, üdvözöljük a Jeffords „családjában”!

Az Ön kedvéért ezt az eligazítást a lehető legegyszerűbbre és legrövidebbre terveztük. Csak kövesse a lent felsorolt lépéseket, és egész biztosan nem ütközik majd semmiféle nehézségbe. Minden helyszínt megjelöltünk a térképen.

Megjegyzés: Az első lépést már el is végezte (1).

(1) Menjen a munkaügyi irodába, és töltse ki a jelentkezési lapot. (Ennél a lépésnél már nincs több teendője.)

(2) Menjen a pénzügyi osztályra a 4-es számú épületben, és beszéljen Mr. Cowley-val.

(3) Menjen a szakszervezeti vezető irodájába az 1-es számú épületben, és beszéljen Mr. Hamacekkel.

(4) Menjen az orvosi rendelőbe a 6-os számú épületben.

(5) Menjen a szállítmányozási részlegre a 3-as számú épületben.

(6) Fáradjon vissza a munkaügyi irodába a 2-es számú épületben, és adja át ezt a nyomtatványt az ott dolgozó ügyintézőnek.

Hosszasan tanulmányozta a térképen látható utasításokat.

– Négyszer kell átkelnem az úton.

– Ilyenkor sosincs túl nagy forgalom – felelte a nő.

Cole az ügyintéző arcát fürkészte, vajon gúnyt űz-e belőle, de nem erről volt szó. A nő egyszerűen azt hitte, hogy az új belépő nem szeretne sokat ácsorogni. A férfi kilépett az ajtón anélkül, hogy újabb szót szólt volna, és odakint a napsütésben ismét a térképet kezdte vizslatni. A Most itt állsz felirat melletti nyilat figyelte, majd szétnézett maga körül. A 2-es számú épületből lépett ki, ami egy zömök és szögletes, piszkos téglaépítmény volt. Tőle jobbra, a bozótos talajon túl egy betonfal húzódott, ami mögött már a Swift folyó csordogált. Vele szemben vasúti sínek futottak keresztbe-kasul, amit nem jelöltek a térképen. A balján pedig egy hosszúkás, alacsony, téglából épült kocsiszínt látott: ez volt a 3-as számú épület, amely a szállítmányozási részlegnek adott otthont, és a listája szerint az ötödik lépésben kellett ide bemennie.

Balra fordult, megkerülte az egységet, és végigsétált a 2-es és 3-as épület közötti betonjárdán. Itt, a gyár közepén állva még elviselhetetlenebb volt a penészeskartonpapír-szag. Az orrán keresztül vette a levegőt, mert a bűznek már nemcsak szaga, de íze is volt.

Elhaladt az 1-es épület és az 1-es számú parkoló között, és maga mögött hagyta a szakszervezeti vezető irodáját is. Egy pillanatra megtorpant, de a szakszervezeti vezetővel való találkozás a harmadikként szerepelt a listán, és még csak a második lépésnél tartott. Biztos volt benne, hogy a lépéseket szigorú sorrendben kell végrehajtania, így hát folytatta útját, és átkelt a Western Avenue-n. Elgyalogolt a 4-es épület és a 2-es parkoló között, és az épület téglafalán félúton meglátott egy zöld ajtót. Benyitott, felment a lépcsőn, és az emeleti folyosó falán a Pénzügyi Osztály feliratba ütközött. Mellette jobbra mutatott a nyíl, így hát elindult arra, és meg is találta, amit keresett.

Éppúgy festett, mint a Munkanélküliek Biztosítási Irodája, csak még ósdibbnak nézett ki, nem volt annyi ablaka, és katonásan sorakozó neonfények helyett hatalmas izzók függtek a mennyezetéről. Az emberek viszont – nők, férfiak vegyesen – pontosan ugyanolyanok voltak.

Védőkorlát helyett itt egy pult került az útjába, bár nem volt olyan magas, mint a munkaügyi osztályon.

Egy kopaszodó, rokonszenves arcú, de beesett állú férfi közelített felé acélkeretes szemüvegében, és afelől érdeklődött, hogy miben lehet a segítségére. Cole átnyújtotta neki a formanyomtatványt, és azt válaszolta:

– Mr. Cowley-val kell beszélnem.

– Remek! Szóval csatlakozik hozzánk. – Úgy nézett ki, mint aki örül a hírnek. – Kövessen, kérem!

Cole megkerülte a pultot, és a férfi után eredt. Az íróasztalok sora mellett elhaladva egy rétegelt lemezből és tejüvegből összetákolt fülkéhez értek, beléptek az ajtaján, és a kopaszodó férfi megszólította a benti asztalnál ülő másik alakot.