AMTAK E-KÖNYVEK

Kosztolányi Dezső

Boszorkányos esték

(Novellák)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-03-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

BOSZORKÁNYOS ESTÉK

Tartalom

BOSZORKÁNYOS ESTÉK

A KŐIMÁDÓ

A BOSZORKÁNY

ŐSZ FELÉ

TAMÁS BOSZÚJA

ISTENÍTÉLET

A TELEFON

VERS-TÁRGYAK

HOLDFÉNY

AZ ÖREG KERTÉSZ

A VÁSÁRBAN

MAGÁNY

A BÖLCS ÁRNYÉKA

TÜCSÖKDAL AZ ÉJSZAKÁBAN

A TENGEREN

ÉJI DAL

SZOMBAT DÉLUTÁN

EGY HANG A SZOBÁBAN

A CSEH TROMBITÁS

ORRVÉRZÉS

ÁPRILIS ELSEJE

ÖT ÓRAKOR

SAKKMATT

KÁROLY APJA

LIGETI ZENE

ILIKE AZ ASZTALNÁL

A KÖVÉR BÍRÓ

HAJNALI PÁRBESZÉD

A HAMISKÁRTYÁS

VALAKI ÁLL A KÜSZÖBÖN

A CSILLAGÁSZ FIA

A KŐIMÁDÓ

Andria bátya köveket tör a Karsztban. A kőtörő sovány, vékony emberke; fekete a haja, fekete a szeme, fekete izomtalan lábszára, még az arca is koromfeketének látszik. Mikor negyven éves lett, végképpen elunta a legényéletet, egy este lement a szomszéd határba és igy szólt a fényes szemű Biancához:

- Te jó leány, te nagy, szelíd fekete leány, jőj hozzám feleségül. Aranyakat hozok neked a hegyekből. Légy az enyém s annyi pénzt adok, amennyit csak akarsz...

A leány ránézett a szegény horvát szomorúan kalimpáló karjaira s majdnem elnevette volna magát, ha meg nem látja szemében a becsületes tüzet, mely aranyosra gyújtotta körülötte a sötétséget és úgy rátűzött, hogy szinte elállt a lélegzete. Nem is tudott ellentmondani neki; egy hét múlva szépen elbúcsúzott az atyafiaitól és Andria felesége lett.

A kőtörő egy égbe nyúló sziklán lakott. A fából és vályogból összerótt házikót meztelen hegyormok párkányozták s a csend állandóan olyan nyomasztó volt azon a vidéken, hogy Andria a tetőre egy szélkereplőt tűzött szórakoztatónak, csiripelő fa-madárnak. Maga is többször félt ebben a kopár csendességben. Ember több napi járóföldre sem akadt. Mikor szürke hajnalban vállára vetette kőzúzó csákányát s a fenyvesek között a vasúti töltés elé ment, sokszor megállt s ijedten hallgatta szíve dobogását. Még egy madár se tévedt arra. A kietlen hegykatlanban egyedül a szíve dobogott életet akarva, életért kiabálva. Ez elcsüggesztette. Este azonban, mikor hazament, otthon találta az asszonyt és megvigasztalódott.

Tíz évig éltek igy, szótlanul, szomorúan, egyhangúan. A kőtörő még soványabb és feketébb lett. Megöregedett. Legalább is hatvanöt évesnek látszott. Időközben három gyermeke született s a nyomor most már teljes erővel rázta a törpe hegyi viskót. Az asszony megfőzte az ebédet, a vacsorát, ettek, lefeküdtek és unták az életet, unták a munkát, unták egymást. Bianca örökösen fekete szoknyát, fekete kötőt és fehér blúzt viselt. A hegyi lakók lassanként fakóak, soványok, bizalmatlanok, érdesek és kegyetlenek lesznek, mert a szirtek színtelen egyhangúsága az embert is megkövesíti.

Esténkint az asszony sandán tekintett az öreg emberre.

- Hol a pénz, öreg? Elhozta-e a pénzt, amit igért?...

Andria kétségbeesetten vágta le a csákányát:

- Nem látod, hogy egész nap töröm a hegyeket? Nincs, nincs.

Az asszony nevetett:

- Menjen maga, vén ember. Becsapott. Tudtam, hogy megcsal...

Ilyenkor a kőtörő leült egy szikla peremére és lelógatta lábait a szédítő mélységbe. A gyermekei - éppoly feketék és soványak, mint ő - éhesen visongtak a fehér sziklákon, mint a kövi sasok.

- Nézze a gyermekeit... Csupa piszok és rongy mindahánya. Mit csináljunk velük? Nem szégyenli magát?

A kőtörő vállat vont.

- Miért nem szerez pénzt? - kínozta tovább az asszony.

- Nem lehet. Nem akarják...

- Kik?

Az öreg összeráncolta szemöldökeit és száraz ujjával a messzeségbe mutatott.

- Ők. A hegyek. A hegyek kegyetlenek. Hiába töröm testüket a fejszémmel, a körmömmel, a homlokommal, visszavágnak, földrecsapnak, összetipornak. Nem akarják...

- Buta beszéd - mondotta az asszony és otthagyta.

A kőtörő maga köré gyűjtötte gyermekeit. Szeme sugárzott a félelemtől és erősen átölelte őket. Azután mesélt nekik a kőzáporokról, a hegyóriásokról, a vöröshasú, rémarcú sziklákról, akik agyonütik az embert, ha közelébe mer férkőzni és maga is megijedt a mesétől. Az alacsony kunyhóban valami ismeretlen vallás babonája kisértett.

Mikor künn zengett az ég s villámok nyerítettek végig a völgyekben, az öreg sápadtan figyelt:

- Halljátok? A hegyek haragszanak...

Fájt neki az asszony kegyetlensége. Nem is ült le a közös vacsorához, hanem vágott magának egy darab kenyeret s csendesen a sarokba kuporodott. Másnap azonban új kedvvel ment le a kő-pokolba. Úgy érezte, hogy most győzni fog és pénzt, sok pénzt visz haza az asszonynak. Lihegve, izzadva, nekipirosodva csapta csákányát a sziklákba, szemei szikráztak, lendülő karjai majdnem kificamodtak, a gőgös szirt azonban hideg csengéssel kacagta.

- Csak az asszony ilyen gonosz. Gondolta magában és tovább dolgozott.

Az ebédjét egyik porontya hozta ki, mert csak késő este ment haza, hogy ágyba dobja véres, öreg testét. Az arcán állandóan verejték ült, mintha könnyek lepték volna el, beesett szemei nedves tűzben égtek, jóllehet nem sirt, nem is tudott sírni sohasem. Vágta, verte, tépte, csikarta az irigy köveket és egyhangú hegyi nótákat dúdolt hozzá.

A hónap végén azonban megint kétségbeesetten szólt a feleségéhez:

- Nincs pénz. Nem bírom, nem bírom...

- Istentelen ember kelmed, azért nincs köszönet a munkájában.

Az öreg figyelt.

- Mondja mikor volt templomba? Faggatta az asszony.

- Régen, Bianca, talán talán akkor, mikor veled mentem a paphoz... Igazad van, imádkoznom kellene.

Azzal kiment. A templomba indult, de tétovázó, kimarjult lábai önkéntelenül is a hegyek közé vitték. A borús, novemberi alkonyat homályosan világította meg a völgyet. Andria csak ment, ment előre az alvó csendességben. Olykor kibukkant a szirtekből egy merev-fülű, kő-arcú manó és lopva rásandított. Azután lenézett a szirtről. Egy feketeruhás öreg asszonyt látott, meggörnyedten, alázatosan, mintha nehéz köveket cipelt volna a hátán. A ruhája, csontos, gyökér-szerű arca sziklaszínűnek látszott s lassan, tévedezve mászott előre, mint a hegyek porszínű férge.

Andria szíve elszorult s zavaros szemeiben valami babonás rajongás csillant meg. Szeretett volna megalázkodni, mint még soha s lement a völgybe, a hegyek feneketlen mélységeibe. Körültekintett a szűk kő-skatulyában s a csupasz szirtfalak, a csend egészen megbénították. A völgy legfenekén térdre esett. Azt hitte templomban van. A jeges szelek vihorászva, őrülten fütyültek s a tűhegyes, karcsú szirtek ugy sivalkodtak, mint az orgonasípok. Mindenütt a hegyek, a kövek őrülete lebegett...

Andria imádkozott.

Egy szikla felé fordult, melynek egyik dudorodása az emberi szemre hasonlított és nézte, sokáig mereven nézte. Emlékeztetett ez a szirt a sörényes oroszlánra, meg a karthágóiak vicsorgó Dágon-bálványára is, de a kőtörő ebben a pillanatban megértette, hogy az egyedülvaló, vért és életet kívánó kőisten áll előtte és leborult a földre.

Imádta a követ, az istent.

Az asszony egész éjjel várta otthon. Hajnali három órakor végre valaki kopogott az ajtón.

- Te vagy az Pietro? - kérdezte mosolyogva Bianca.

- Én.

- Nem láttad az uramat? Még mindig nem jött haza!

- Nem is jön. A sziklák között holtan találtam meg.

Az asszony kinyitotta az ajtót, beengedte a daliás olasz legényt és elfújta a lámpát.

A BOSZORKÁNY

Abban az időben izgatott, zavaros mesékről suttogtak a kisváros házaiban. A farsang vége felé járt már. A frissen esett hó bortól és vértől piroslott. Kora hajnalban sápadt emberek részegen, hadonászva estek neki a kapunak és a város vén korhelyét egy reggel a piszkos hóban, megfagyva találta a sarki rendőr. Felkelt a nap, vöröses pára szüremlett szerteszét s mindjárt ferde szájú, ijesztő, síró álarcok vigyorogtak az emberre, annyi tarka ringy-rongy és bolond cafrang, hogy az ember fejéhez kapott és szerette volna elhessegetni magától az eszeveszettség e víg gyászát. Este aztán titokzatos emberek kukkantak be az ajtón, akikről senki sem tudta bolondok-e, vagy csak bolondoznak. A gyerekek gyertyát gyújtottak a kivájt tökben és rémült nevetéssel táncolták körül. Ez a nevetés elhangzott a nedves udvarokig, a kamrák és benyílók homályos mélységéig s mindenütt fájó nyilallást keltett a szívekben.

Anna, a fiatal, fehérbőrű szolgálólány mindezt remegve nézte és a szívére szorította a kezét.

Egy parasztszéken ült a konyhában. Csend volt. A lámpa rápislogott az öregebbik cseléd durva arcára, mely figyelmesen, komolykodva egy nagybetűs könyv fölé hajolt. Látszott, hogy nem érti, mit olvas. Nemsokára le is tette a könyvet. Nagyot ásitott és száját eltakarta idomtalan kivörösödött kezeivel.

- Nem fekszel le Anna? Kérdezte tőle, amig elfojtotta az ásítást.

- Nem merek... Nem birok...

Anna félt. A szentkép előtt meggyújtotta a mécsest és letérdepelt imádkozni.

Fiatal, szőke fejében azonban csak továbbra is a farsang sötét mende-mondái kavarogtak. A szomszéd cselédleány tegnap azt mesélte, hogy a pincében boszorkány járt, egy fehér, töpörödött vénasszony, aki úgy cincogott, mint a patkány. Azután felszökött a konyhába, sót kért és az inas mellét véresre szopta. Mikor végre balkézzel kiseprűzték, az ajtóban még egyszer visszafordult és csúnya, szőrös kezével megfenyegette őket.

Anna nem bírta magát tovább türtőztetni. Felkelt. Az öreg cselédhez futott és átölelte:

- Félek.

Sokáig bámultak a lámpa világába. Mind a ketten némák voltak.

Az óra sétálója nagy köríveket rajzolt a falra.

Az öreg cseléd szürke szemei kémlelve meredtek reá. Anna felemelte tekintetét s belebámult ezekbe az üres, szomorú szemekbe.

Igy néztek egymásra sokáig: szótlanul és mozdulatlanul.

- Csak azt szeretném tudni, hogy igaz-e? - kezdte meg a beszédet Anna.

- Való igaz, lányom. A gonoszlélek kisért most mindenütt.

Anna összeborzongott. Elővette az imádságos könyvet, ahonnan a szent zsoltárokat szokta énekelni. Hangja elcsuklott a félelemtől.

A tűzhelyen egy fazék bugyborékolt; várták, míg felforr a víz.

Az óra ketyegett.

- Te - szólt Anna rekedten - láttad?

- Láttam - felelt a vén cseléd és maga is megremegett a hangjától. Mintha valami fehérség suhant volna el. Kétszer bólintott, aztán elment.

Keresztet vetett magára.

Aztán reszketve feküdtek le mind a ketten.

*

Ettől az esettől kezdve Anna félni kezdett. Félt az éjszakától, a sötét szobáktól, az üres terektől, félt mindentől. Ha esténként a kis benyílóba kellett mennie fáért-miért, mindig torkon ragadta ez az őrült, babonás félelem. A pincétől meg éppen rettegett. A seprők megett egy-egy boszorkányt sejtett, a sötét kút meg mint valami boglyas szörny meredt reá. A kamrák szűk rácsai közül ezer és ezer fehér boszorkány-fog vigyorgott ki.

Anna már fényes nappal is félt. Nótázó kedve elmúlt, szemei beestek.

Egy este azután berohant a konyhába és a fiókból kivette a széles pengéjű konyhakést.

A keblébe rejtette.

*

Farsang utolsó napja volt. A hegedűk álmosan cincogtak, a duhaj nóták lassan belefulladtak a borba és a mámorba. Az utcán széttépett álarcok hevertek.

Anna egy pillanatra betekintett a szalonba. A kályha kehült már. Az asztalon egy égő gyertya szomorkodott, az ágyon, a széken egy frakk, egy mellény, egy-egy nyakkendő.

Lement a pincébe szénért.

Sötét volt. Ment, ment előre. A nagy csendben hallotta léptei zaját és szíve hangos dobogását. Úgy vergődött szegény kis szíve, mint fogoly madár a tőrben. A sötétség alakjai egy darabig reámeredtek, majd mozogni kezdtek s ebben a mozgásban követte őket a pince, a ház, az egész világ és azután minden összefolyt a szemei előtt.

Egy régi karosszék a homályban olyan nagyra dagadt előtte, mint egy vén boszorkányégető vaskemence. Az ecetes üvegek vár-vívó óriásokká lettek.

Ijedten kérdezte:

- Ki az?

Senki sem felelt.

Elérte a kutat. Lábai alatt megzizzent a szalma. Azután újra valami hangot hallott. Vagy képzelődött csak?... Lehet... Megállt. Csak a szíve dobogását hallotta... semmi mást. De újra egy mozdulat... Most már léptek közelegnek... tisztán hallható, suhanó léptek. Valaki jő.

- A boszorkány, a boszorkány!

Anna hátrahőköl. A fekete, undok alak átkarolja erős karjaival és meg akarja fojtani.

Anna arcizmai kifeszülnek, orrcimpái remegnek, erei kékek a vértől. A vére tűz.

- Most... most kell tenni...

A kétségbeesett tülekedésben erejének tudatára ébred. A boszorkány utálatosan lágy, illatos kezeit lefejti magáról, de a birkózásban ő lesz a vesztes. Egyszerre azonban felcikáz agyában egy gondolat. A kebléhez nyúl. Görcsös ujjai őrült erővel kapaszkodnak be a kés fokába és a másik pillanatban mélyen repül a penge a húsba. A fekete alak hátra esik... Bordái ropognak... Valami csuklás és köhögés hallatszik, majd egy hörgés és egy sóhaj.

Aztán csend és sötétség...

Anna vár. A kés véres pengéjét villogtatja. A pince fekete és meleg, mintha hig vér öntötte volna el. A torka elfullad. Levegőért kapkod. Aztán elindul, fut, rohan, menekül.

A konyhába ér és őrült örömmel kacag.

- Megöltem a boszorkányt!

*

Másnap ködös, hideg farsang utáni reggel. Üres poharak és kisirt szemek. A lerongyolódott, cifra jelmezek gazdátlanul hevernek s szürke hamu szállong rájok. A korcsmákban síró leányok, leégett gyertyák. Gyász és szomorúság mindenütt. A pincében egy fiatal gyereket találnak selyemmellényben, földes, vértől átázott hajfürtökkel, kinyílt szemmel, holtan. Halvány, úri szája alázatosan csókolja meg a pince földjét.

ŐSZ FELÉ

(Történik egy kis fürdőhelyen, augusztus végén. A nyaraló tornácán vacsorára készül a család. A nagyapa - sovány, barnaszemű öreg - bojtos hálókabátban ül és pipázik. Az unokái egy padon ülnek. Lassan-lassan mind az asztalhoz telepszenek).

I.

Az apa: Itt a kenyér? Üljünk le. Gyerekek, siessetek enni. Vacsora után rögtön lefekszünk. Az esték már hűvösek.

Az egyik fiu: A nagyapó megígérte, hogy vacsora után kivisz az erdőbe, a tó mellé. Ugye nagyapó?

A másik: Már görög-gyufát is vettünk, papa. Nézd csak: ez a piros, ez meg a zöld.

A nagyapa: Csak legyetek türelemmel, fiuk, aki jó lesz, kijön a nagyapával.

(A gőzölgő vacsorát hozzák. A cseléd egy kerti lámpást tesz az asztalra. Mind ülnek és esznek. Hosszú szünet).

Az anya: Hozzátok ki a kabátokat. Hűvös van...

Az apa: A szél fú. Én is fázom...

Az anya: Gyerekek, vegyetek kabátot. - Nagyapó, nem kell kabát?

A nagyapa: Nem, fiam, hisz még egészen meleg van.

Az anya: Mi fázunk mind.

A nagyapa: Halvérűek, didergő fagyosszentek vagytok mindnyájan. (Eszik.) Én még a régiek közül való vagyok. Nézzetek meg jól. Egész délután dolgoztam a kertben. Látjátok azt az óriási szőlő-fürtöt? Meg azt a kövér sárga dinnyét? Mind én szedtem ti néktek.

Az anya: Nagyon szépek, nagyapó. Ezekből a gyönyörű viaszszínű fürtökből majd télire is elteszünk. Egy kosárral már ma is levitettem a kamrába. A cseléd bevarrta a tüllzsákokba s felkötözte a keresztlécekre.

Az apa: A dinnye is nagyon szép és érett, ideje volt, hogy leszedjék.

(Szünet. A villák és kések csörömpölnek. Esznek).

Az apa: Korán sötétedik...

A nagyapa: Még mindent jól lehet látni. Az országúton megy haza egy szekér.

Az apa: Én úgy látom, hogy az egy haza ballagó paraszt.

A nagyapa: Lehet...

Az anya: Lassan ránk jön az ősz.

A nagyapa: Ti mindig az őszről beszéltek, pedig még most a nyár derekán vagyunk.

Az apa: Azt éppen nem mondhatnám...

Az anya: Az augusztus vége felé jár.

A nagyapa: Látjátok, a nap azért mégis olyan forrón süt mint a parázs. Délután is úgy átmelegítette a hálókabátom posztóját, hogy szinte pörkölte a hátam; le is kellett vetnem és azután amúgy legényesen, ingujjban gyomláltam a kertben. A tó is majdnem hogy süt. A gyermekeket délelőtt alig lehetett kihozni a vízből, olyan szívesen ellubickoltak benne. Öröm volt nézni. A fürdős szalmakalapot nyomott a fejükbe. Sárral dobálóztak, pacsáltak és fejest ugráltak a padról. Istenemre, én is közéjük megyek, ha nem szégyellem magamat. Az ördögbe is, augusztus van, nyár van. Hol még a szeptember, a vénasszonyok nyara? Talán meg sem érjük...

Az apa: Ilyenkor már kevesen fürdenek. Nem jó, ha a gyermekek maguk mennek a fürdőbe.

Az anya: A nagyapa mindig velük van.

(A nyaraló melletti kápolnában megszólal a lélekharang)

Az apa: Harangoznak. Hét óra.

Az anya: Milyen korán van már este. A szobában majd meg kell gyújtani a lámpást, hogy lássunk bemenni. A téli ruhákat vacsora után el akarom rakni. Délután áthozattam a padlásról a ládákat.

A nagyapó: Azért van itt olyan naftalin-szag.

Az apa: A nyárnak vége.

A nagyapa: Ilyen hamar...

(Rövid, zavart csend.)

Az apa: Elmennek vacsora után a gyerekek?

Az anya: Hová?

Az apa: A nagyapó mondta, hogy majd kiviszi őket az erdőbe.

A nagyapa: A tóhoz.

Az anya: A gyerekek már álmosak. Pistike alig bírja már nyitva tartani a szemét.

Az apa: A tó csupa láp és hínár. Néhol egészen kiszáradt.

Az anya: A kikötőben megijednek a gyermekek az ormótlan csónakok árnyékától s éjjel nem tudnak majd aludni.

Az anya: A víz csobogását sem lehet hallani, mint nyáron. Hallgassatok csak, gyerekek!

Az egyik fiú: Én nem hallom.

A másik: Én sem...

Az apa: Csak a békák brekegnek. A tó mozdulatlan.

Az anya: Rászállt az őszi csend s megfagyott tőle.

A nagyapa: Azért is kimegyünk, fiuk! Jöjjetek, megmutatom nektek, milyen virgoncok még az ezüstös habocskák, a szóló lombok, a beszélő virágok. Jöjjetek, gyerekek... Bemegyünk az erdőbe, zöld gallyakat törünk, felbokrétázzuk a sapkánkat, táncolunk, dalolunk. Olyan vígak leszünk, hogy meg sem ismernek bennünket, ha haza jövünk.

Az egyik fiú: Éjjeli lepkéket is fogunk?

A nagyapa: Persze hogy fogunk.

A másik fiú: Bogarakat is?

A nagyapa: Ezret galambom. Megmutatom ti nektek a piros rákokat, a zöld gyíkokat, a rucákat, a bíbiceket, a gólyákat. Hol a puskánk? Hozzátok ide. Ha valaki utunkba jő - a teremburáját! - ledurrantjuk egyszeriben. Jöjjetek a nagyapóval. Ne féljetek. A sötétben leülünk a padra és majd hallgatjuk az édes kis madarak csicsergését.

Az egyik fiu: A papa azt mondta, hogy a madarak már mind elrepültek Afrikába.

A nagyapa: A papa nem tudja. Csak ősszel szállnak el tőlünk.

A másik fiu: (Szünet után, okosan.) Miért nem akarod te, nagypapa, hogy ősz legyen?

(Nagy csend.)

Az anya: A gyerekek meg fognak ott fázni. Pistike úgy is köhög. Édes nagyapó üljön le már közénk.

(A nagyapa újra leül a karosszékbe.)

Az apa: Maradjon itt ma, nagyapó. - Olyan jó itthon lenni.

Az anya: Az erdő ilyenkor hűvös és nincs benne senkisem. Inkább bemegyünk majd vacsora után a szobába s felolvasunk a nagyapónak valami régi történetet a csatákról, a háborúkról...

Az apa: A fürdőhely már különben is lakatlan. A szobák üresek. A cukrász tegnap bezárta boltját.

Az egyik fiú: Már haza is költözött.