PHILIP K. DICK

A TITÁN JÁTÉKOSAI

Philip K. Dick: The Game-Players of Titan

Copyright © 1963, The Estate of Philip K Dick

All rights reserved

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2010, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: The Game-Players of Titan

Vintage Books, London, 1992

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 448 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kalocsai Judit, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: science fiction

1

Pocsék éjszakája volt, és hazaúton még a kocsival is rettenetesen összeveszett.

– Mr. Garden, nincs olyan állapotban, hogy vezessen. Kérem, használja az auto-autót, és dőljön le a hátsó ülésen.

Pete Garden a kormányrúd mögül olyan érthetően felelt, ahogy csak tőle telt:

– Tudok vezetni, oké? Egy ital, sőt több csak még éberebbé tesz. Szóval ne kekeckedj velem. – Rácsapott az indítógombra, de nem történt semmi. – Indulj már, az istenit!

– Nem dugta be a slusszkulcsot – emlékeztette az auto-autó.

– Ja, persze – dünnyögte megalázva. A kocsinak talán mégis igaza van. Rezignáltan bedugta a slusszkulcsot. A motor elindult, ám a műszerfal sötét maradt. A motorháztető alatt a Rushmore-hatás még mindig uralta a helyzetet; Pete tudta, hogy vesztes vitába bonyolódott. – Jól van, hagylak vezetni – mondta méltóságának morzsáit összekaparva. – Ha már annyira akarod. Úgyis csak belekontárkodnál, mint mindig, amikor… nem érzem jól magam.

Hátramászott, leheveredett, a kocsi pedig felemelkedett az aszfaltról, és pislogó jelzőfényekkel süvített az éjszakai égen. A mindenit, de pocsékul érezte magát. Úgy fájt a feje, azt hitte, megőrül.

Gondolatai szokás szerint visszatértek a Játékhoz.

Miért ment olyan szarul? Silvanus Angst miatt. A miatt a bohóc miatt, aki a sógora, vagyis az exsógora. Úgy van, mondta magában Pete, nem szabad elfelejtenem, hogy már nem vagyok Freya férje. Freyával veszítettünk, a házasságunkat felbontották, kezdhetjük az egészet elölről, Freya most Clem Gaines felesége, én meg senkit se vehettem el, mert még nem sikerült hármast gurítanom.

Holnap gurítok egy hármast, biztatta magát. És akkor kénytelenek lesznek importálni nekem egy feleséget; a csoportbelieket már mind használtam.

A kocsi duruzsolva haladt Kalifornia sivatagos közepe felett, az elhagyott városok kietlen földjén.

– Te tudtad? – kérdezte a kocsit. – Tudtad, hogy a csoportban már minden nő a feleségem volt? És mégsem volt mázlim, úgyhogy bennem lehet a hiba. Ugye?

– Magában – értett egyet a kocsi.

– De még ha bennem van is a hiba, akkor se az én hibám. A komcsi kínaiaké. Gyűlölöm őket. – Hanyatt fekve bámult fel a csillagokra a kocsi áttetsző kupoláján át. – De téged szeretlek. Már négy éve megvagy. Te sose mész tönkre. – Könnyek szöktek a szemébe. – Így van?

– Az a megelőző karbantartás hűséges végrehajtásától függ.

– Jó lenne tudni, milyen nőt importálnak majd nekem.

– Jó lenne – visszhangozta a kocsi.

Melyik csoporttal is van a legközelebbi kapcsolatban az ő csoportja, az Aranyos Kék Rókák? Valószínűleg a Különleges Szalmabábbal, ami Las Vegasban ül össze, és Nevada, Utah és Idaho birtokosait képviseli. Lehunyta a szemét, és megpróbálta elképzelni, hogy nézhetnek ki a Különleges Szalmabáb nőtagjai.

Ha hazaérek Berkeley-be a lakásomba, gondolta Pete, majd… És akkor eszébe jutott valami rettenetes.

Nem mehet haza Berkeley-be. Berkeley-t ma éjjel elvesztette a Játékban. Walt Remington elnyerte tőle, amikor a harminchatos kockán kihívta a blöffjét. Ettől olyan pocsék ez az éjszaka.

– Irányváltoztatás – mondta rekedten az auto-autónak. Marin megye zöme még az övé. Ott megszállhat. – San Rafaelbe megyünk. – Felült, és kábán dörgölte a homlokát.

– Mrs. Gaines? – kérdezte egy férfihang.

Freya gondolataiba merülve éppen rövid szőke haját fésülte a tükör előtt, hátra sem nézett; átfutott a fején: úgy hangzik, mintha az a rémes Bill Calumine lenne.

– Elvigyelek haza? – kérdezte a hang, és akkor Freya rádöbbent, hogy az új férje, Clem Gaines az. – Hazamész, nem? – A Játék-szobában a nagydarab, elhízott Clem Gaines tartott felé; kék szeme olyan volt, mintha törött üveget ragasztottak volna oda, gondolta a nő, csak kissé csálén. Láthatóan örült, hogy az ő férje lehet.

Nem sokáig, gondolta Freya. Kivéve, ha netán mázlink lenne, tette hozzá egyből.

Fésülte tovább a haját, rá sem hederítve a férfira. Egy száznegyven éves nőhöz képest jól nézek ki, méregette magát kritikusan. De nem mondhatom, hogy az én érdemem. Egyikünk sem mondhatja.

Amitől mindenki jól nézett ki, valójában nem többlet volt, hanem hiány: a felnőtté érés során mindenkiből kivették a Hynas-mirigyet, így az öregedés számukra észlelhetetlenné vált.

– Bírlak, Freya – mondta Clem. – Üde színfolt vagy, ahogy köntörfalazás nélkül a tudtomra adod, hogy cseppet sem kedvelsz. – Azért láthatóan nem szegte kedvét a dolog; az ilyen tuskóknak sosem szegi. – Menjünk el valahová kettesben, Freya, hátha mázlink… – Elharapta, mert egy vug jött be a szobába.

A kabátját húzó Jean Blau felnyögött:

– Nahát, barátkozni akar. Mint az összes. – És elhátrált tőle.

A férje, Jack Blau a csoport vugbotját kereste.

– Párszor megbököm, és elkotródik.

– Ne – mondta neki Freya. – Nem bánt senkit.

– Úgy van – helyeselt Silvanus Angst, aki éppen egy búcsúpohárkával töltött magának a tálalóasztalnál. – Csak szórjunk rá sót – vihogott.

A vug láthatóan Clem Gainest nézte ki magának. Kedvel téged, gondolta Freya. Talán inkább vele kellene elmenned, és nem velem.

Ez azonban nem volt tisztességes Clemmel szemben, hiszen egyikük sem közösült korábbi ellenségeikkel; ilyen egyszerűen nem történt meg, hiába próbálták a titániak begyógyítani a háborús időkben keletkezett szakadást. A vugok nem szén-, hanem szilikonalapú létformák voltak, a ciklusuk lassú, és metabolikus katalizátorként nem oxigént, hanem metánt használtak. És biszexuálisok voltak… ami igencsak más szisztémát jelentett.

– Bökd meg – biztatta Bill Calumine Jack Blaut.

Jack a vugbottal megbökte a vug zselészerű citoplazmáját.

– Menj haza – szólt rá élesen. Bill Calumine-ra vigyorgott. – Szórakozhatnánk kicsit. Próbáljunk meg beszélgetni vele. Hé, vugci. Szerecc beszéd?

Mind azonnal fogták a titáni buzgó gondolatait, amelyeket az összes embernek címzett a lakásban:

– Jelentettek terhességet? Ha igen, gyógyászati intézményeink elérhetők az önök számára, és arra bátorítjuk önöket, hogy…

– Ide hallgass, vugci – vágott közbe Bill Calumine –, ha mázlink lesz, megtartjuk magunknak. Rossz ómen elmondani nektek, ezt mindenki tudja. Hogyhogy te nem tudod?

– Tudja ez – vélte Silvanus Angst. – Csak nem akar rá gondolni.

– Hát éppen ideje, hogy a vugok szembenézzenek a valósággal – mondta Jack Blau. – Nem bírjuk őket, és kész. Gyere, menjünk haza – intett türelmetlenül a feleségének.

A csoport tagjai kisorjáztak a szobából, le a tornáclépcsőn a kocsijukhoz. Freya kettesben maradt a vuggal.

– Nem volt terhesség a csoportban – válaszolt a vugnak a korábbi kérdésre.

– Tragikus – jött a vug gondolatválasza.

– De lesz. Tudom, hogy hamarosan szerencse köszönt ránk.

– A maguk csoportja miért olyan ellenséges velünk? – kérdezte a vug.

– Mert magukat tartjuk felelősnek a sterilségünkért, és ezt maga is tudja. – Főleg a pörgetőnk, Bill Calumine, gondolta.

– De a maguk katonai fegyvere okozta – méltatlankodott a vug.

– Nem, nem a miénk. A komcsi kínaiaké.

A vug nem értette a különbséget.

– Különben is, mi mindent megteszünk, hogy…

– Nem akarok beszélni róla – mondta Freya. – Kérem.

– Hadd segítsünk – kérlelte a vug.

– Menjen a pokolba – mondta neki Freya, azzal kiment a szobából, lerobogott a lépcsőn az utcára, a kocsijához.

A kaliforniai Carmel hűs, sötét, éjszakai levegője felfrissítette; mélyet lélegzett, felpillantott a csillagokra, beszívta az üde levegőt, a tiszta, új illatokat. Azt mondta a kocsijának:

– Nyisd ki az ajtót, be akarok ülni.

– Igenis, Mrs. Garden. – A kocsiajtó kitárult.

– Már nem vagyok Mrs. Garden, most Mrs. Gaines vagyok. – Beszállt, elhelyezkedett a kormányrúdnál. – Próbáld meg egyenesen tartani.

– Igenis, Mrs. Gaines. – Ahogy bedugta a kulcsot, a motor elindult.

– Pete Garden már elment? – A komor utcát pásztázta, de nem látta Pete kocsiját. – Gondolom. – Elszomorodott. Jó lett volna kicsit üldögélni a csillagok alatt ilyen késő éjjel, és beszélgetni. Mintha még házasok lennének… a fene a Játékot meg a pörgetéseit. A fene a mázlit, a fene a pechet. Mintha mostanában csak az utóbbiból kapnánk. Meg vagyunk bélyegezve mi, emberek.

A karóráját a füléhez tartotta, és hallotta a halk hangot:

– Hajnali negyed három, Mrs. Garden.

– Mrs. Gaines – mondta rekedten.

– Hajnali negyed három, Mrs. Gaines.

Hány ember van életben a földön ebben a pillanatban? Egymillió? Kétmillió? Hány csoport játssza a Játékot? Pár százezernél nem lehet több. És a népesség minden egyes halálos balesettel visszavonhatatlanul tovább csökken.

Gépiesen a kesztyűtartóba nyúlt egy gondosan becsomagolt nyúlpapírcsíkért. Talált is egyet (a régi fajtát, nem az újat), kicsomagolta, a szájába dugta, és ráharapott.

A kocsi kupolalámpájának ragyogásában megvizsgálta a nyúlpapírt. Egy halott nyúl, gondolt vissza a régi időkre (még a születése előtti időkre), amikor egy nyúl életébe került ennek a kérdésnek az eldöntése. A kupolafényben a csík fehér volt, nem zöld. Nem terhes. Összegyűrte a csíkot, és a kocsi szemétnyílásába dobta, ahol azonnal elégett. A fenébe, gondolta összetörten. Dehát mire is számítottam?

A kocsi elemelkedett a talajtól, és elindult Los Angeles-i otthona felé.

Túl korai még megmondani, hogy Clemmel mázlim lesz-e, gondolta. Hát persze hogy az. Ettől felderült. Még egy-két hét, akkor talán.

Szegény Pete, gondolta. Még hármast sem gurított, még a Játékba sem zökkent vissza. Elugorjak hozzá Marin megyébe? Hátha ott van. Rettenetesen benyomott, teljesen kezelhetetlen volt. Keserű és durva. De nincs olyan törvény vagy szabály, ami megtiltaná, hogy a Játékon kívül találkozzunk. Csak hát, mi értelme lenne? Pete-tel nem volt szerencsénk. Azzal együtt sem, hogy mit érzünk egymás iránt.

Hirtelen bekapcsolódott az autórádió; egy ontariói csoport hívójelét hallotta, nagy izgatottan sugároztak minden frekvencián.

– Ez a Barack Könyv Viskó – közölte a feldobott férfi. – Ma este tízkor mázlink volt! A csoportunk egy nőtagja, Mrs. Don Palmer ráharapott a nyúlpapírra, szemernyit sem több reménnyel, mint bármikor, és…

Freya kikapcsolta a rádiót.

Amikor hazaért kivilágítatlan, belakatlan néhai lakásába San Rafaelben, Pete Garden első útja a fürdőszobai gyógyszeres szekrényhez vezetett, hogy lássa, milyen orvosságot talál benne. Különben sosem alszom el, gondolta. Régóta így ment már. Szundex? Most már három 25 mg-os tabletta kellett, hogy valami hatása legyen; túl régóta szedett belőle túl sokat. Valami erősebb kell, gondolta. Ott az altató, ugyebár, de az másnapra kiüt. Megpróbálhatnám a szkopolamin-hidrobromidot.

Vagy valami sokkal erősebbet, töprengett. Emfitált.

Három abból, és sosem ébredek fel. Ezektől az erős kapszuláktól nem… A kapszulák a tenyerén hevertek, ahogy morfondírozott. Senki nem zavarna, senki nem abajgatna…

– Mr. Garden – szólalt meg a gyógyszeres szekrény –, az állapota miatt felveszem a kapcsolatot dr. Macyvel Salt Lake Cityben.

– Nincs semmiféle állapotom. – Gyorsan visszatette az emfitálkapszulákat az üvegbe. – Látod? – Várt. – Futó ötlet volt. – Tessék, a gyógyszeres szekrénye Rushmore-hatásának könyörög. Bizarr. – Rendben? – kérdezte reménykedve.

Kattanás. A szekrény lezárta magát.

Pete megkönnyebbülten sóhajtott.

Megszólalt az ajtócsengő. Most meg mi van?, indult el a kissé dohos lakásban, és gondolatai még mindig akörül forogtak, mit vehetne be altatónak… már anélkül, hogy aktiválná a Rushmore-hatás riasztóját. Ajtót nyitott.

Előző felesége, a szőke Freya állt kint.

– Szia – mondta a nő hűvösen. Belépett a lakásba, higgadtan elsiklott mellette, mintha teljesen természetes lenne, hogy felkeresi, miközben Clem Gaines felesége. – Mi van a kezedben?

– Hét Szundex tabletta – vallotta be.

– Adok annál jobbat. Most ez dívik. – Freya beletúrt postatáskaszerű bőrretiküljébe. – Vadonatúj termék, New Jersey-ben gyártja egy közterm gyógyszergyár. Tessék. – Nagy kék kapszulát nyújtott neki. – Sohajobban – mondta, és nevetett.

– Haha. – Pete nem bújt ki a bőréből a vicctől. Soha jobban. – Ezért jöttél? – Mivel jó három hónapig a felesége, a Blöff-partnere volt, természetesen tudott a krónikus alvászavaráról. – Másnapos vagyok – közölte. – És ma este Walt Remington elnyerte tőlem Berkeley-t. Ahogy azt te is tudod. Szóval, most nincs nagy kedvem fecserészni.

– Akkor csinálj nekem kávét. – Freya levette szőrmeszegélyes kabátját, és egy székre terítette. – Vagy hadd csináljak neked én. – Együttérzőn hozzátette: – Pocsékul nézel ki.

– Berkeley… egyáltalán, minek tettem fel a tulajdonlapot? Már nem is emlékszem. Az összes ottani mindenemet. Önpusztító sugallat lehetett. – Hallgatott egy sort. – Hazafelé hallottam egy mázliról Ontarióban.

– Én is – bólintott a nő.

– Az a terhesség feldob vagy nyomaszt?

– Nem is tudom – mondta Freya komoran. – Örülök nekik. Csak… – Karba font kézzel elindult körbe a lakásban.

– Engem nyomaszt. – Pete feltette a kannát a konyhában.

– Köszönöm – csipogta a kanna, vagyis a Rushmore-hatás.

– Tudod, a Játékon kívül is lehet kapcsolatunk – jegyezte meg Freya. – Volt már ilyen.

– Nem lenne tisztességes Clemmel.

Pete bajtársiasságot érzett Clem irányában, ami felülírta – legalábbis egyelőre – a nő iránti érzéseit.

És amúgy is kíváncsi volt, ki lesz a következő felesége; mert előbb-utóbb csak gurít egy hármast.

2

Pete Gardent másnap reggel olyan csodálatosan lehetetlen hang ébresztette, hogy azonnal kiugrott az ágyból, és mozdulatlanul megállva fülelt. Gyerekeket hallott. Civakodtak. Valahol kint a San Rafael-i lakása előtt.

Egy fiú meg egy lány, vélte Pete. Tehát születtek gyerekek errefelé azóta, hogy itt jártam. És olyan szülőknél, akik birtoktalanok. Nincs ingatlanuk, ami feljogosítaná őket, hogy részt vehessenek a Játékban. Alig tudta elhinni, és arra gondolt: adományoznom kellene a szülőknek egy kisebb várost… San Anselmót vagy Rosst, akár mindkettőt. Megérdemelnek egy lehetőséget a Játékra. Bár talán nem is akarnak.

– Te vagy a fogó – jelentette ki dühösen a lány.

– Nem is, mer’ te vagy. – A fiú hangjából sütött a vád.

– Adide. – Tusakodás zaja.

Pete rágyújtott, megkereste a ruháit, és nekilátott felöltözni.

A szoba sarkában a falnak döntve egy MV-3 puska állt… ahogy megpillantotta, megdermedt, mert egyszerre eszébe jutott minden, amit ez a nagyszerű régi fegyver jelképezett. Annak idején kész volt ezzel a puskával visszaverni a komcsi kínaiakat. Ám aztán nem használta, mivel a komcsi kínaiak sosem bukkantak fel… legalábbis személyesen. A képviselőjük érkezett meg a Hinkel-sugárzás alakjában; azt viszont nem lehetett megállítani és legyőzni, bármennyi MV-3-ast osztanak is ki Kalifornia polgári szolgálatosainak. A Wasp–C műholdról érkező sugárzás elvégezte a feladatát, és az Egyesült Államok vereséget szenvedett. Csakhogy a Kínai Népköztársaság sem győzött. Senki nem győzött. A Hinkel-sugárzás egész világra kiterjedő hullámai gondoskodtak erről, áldja meg őket az Isten.

Pete odament, és felvette az MV-3-ast. Úgy tartotta, mint annak idején, fiatal korában. Ez a fegyver majdnem százharminc éves, gondolta. Kétszeresen is antik. Elsülne még? Kit érdekel… már nem maradt kit lelőni vele. Csak egy elmebeteg látná értelmét, hogy gyilkoljon a Föld már amúgy is majdnem kihalt városaiban. De még egy elmebeteg is átgondolná, és nem tenné. Mert hát így, hogy alig tízezer ember él egész Kaliforniában… Óvatosan visszatámasztotta a fegyvert.

A puska különben sem élő erő ellen szolgált elsődlegesen; az apró A-patronoknak a szovjet TL-90 tankok páncéllemezét kellett volna átütni, hogy megbénítsák őket. Ahogy eszébe jutott a Hatodik hadsereg fejesei által levetített oktatófilm, Pete azt gondolta: szeretnék én manapság „embertengert” látni. Kínait, vagy bármilyet. Most kapóra jönne.

Le a kalappal maga előtt, Bernard Hinkel, gondolta csípősen. A fájdalommentes csúcsfegyver emberséges feltalálója… Nem, nem fájt, ebben igaza volt. Nem éreztünk semmit, tudomásunk sem volt róla.

Aztán felbuzdítottak bennünket a Hynes-mirigy eltávolítására, akinél csak lehet, és nem volt hiábavaló erőfeszítés, mert emiatt vannak ma egyáltalán emberek életben. És egyes férfi–nő kombinációk nem is meddők; nem abszolút állapot, csak relatív. Elméletben mindenkinek lehet gyereke. Van is néhány párnak.

Például ott vannak azok a gyerekek odakint…

Az utcán egy homeosztatikus karbantartó jármű suhant el, szemetet szedett és ellenőrizte a gyepeket, előbb az utca egyik felén, aztán a másikon. A gép kitartó zümmögése elnyomta a gyerekek hangját.

Az üres várost is rendben tartjuk, gondolta Pete, ahogy a gép megállt és állábakat bocsátott ki, amelyek nyűgösen tapogattak egy kaméliabokrot. Vagyis a lényegében üres várost: tucatnyi birtoktalan még él itt, legalábbis az utolsó népszámlálási adatok szerint.

A karbantartó jármű mögött egy másik szerkezet döcögött, ez még bonyolultabb volt, hatalmas húszlábú bogárként nyomult fel egy behajtón, mert bomlás szagát érezte. A szermű újraépíti, ami tönkrement, Pete tudta; bekötözi a város sebeit, megállítja a kezdődő hanyatlást. De minek? Kinek? Jó kérdés. Talán a vugok a megfigyelő műholdjaikról letekintve jobb szeretnek ép civilizációt látni, mint kietlen romokat.

Elnyomta a cigarettát, és átment a konyhába, hátha talál valami reggelinek valót. Jó pár éve nem lakott ebben a lakásban, de azért kinyitotta a vákuumzárt hűtőt, és talált is bacont, tejet és tojást, kenyeret és lekvárt, mind ehető még, tökéletes reggeli. Antonio Nardi volt itt előtte a rezidens birtokos, biztos még ő hagyta itt, nem sejtve, hogy hamarosan elveszíti ezt a jogcímét a Játékban, és sosem tér vissza.

De el kellett végeznie valamit, ami a reggelinél is fontosabb volt.

Bekapcsolta a vidfont.

– Walter Remingtont kérem Contra Costa megyében.

– Igenis, Mr. Garden – mondta a vidfon. Kis szünet után kivilágosodott a képernyő.

– Helló. – Megjelent Walt Remington zord, megnyúlt arca, tompán bámult Pete-re. Walt még nem borotválkozott, borosta vonta be az állát, apró és vörös szeme püffedt volt a kialvatlanságtól. – Mit akarsz ilyen korán? – dörmögte. Még pizsamában volt.

– Emlékszel, mi történt éjjel? – kérdezte tőle Pete.

– Persze. Naná. – Walt bólintott, elfeküdt haját simogatta.

– Elnyerted tőlem Berkeley-t. Nem is tudom, miért tettem fel. Az volt a főbirtokom, a rezidenciám.

– Tudom – mondta Walt.

Pete nagy levegőt vett.

– Adok érte három várost Marin megyéből. Rosst, San Rafaelt és San Anselmót. Vissza akarom kapni, ott akarok élni.

– Élhetsz Berkeley-ben – mutatott rá Walt. – Csak nem mint birtokos, hanem mint birtoktalan lakos.

– Úgy nem tudok élni. Nem földfoglaló akarok lenni, hanem tulajdonos. Ne már, Walt, te úgysem akarsz Berkeley-ben élni. Ismerlek. Az túl hideg és ködös hely neked. Te a forró völgyi klímát szereted, amilyen Sacramento. Ahol most is vagy, Walnut Creekben.

– Ez így van – ismerte el Walt. – De… nem cserélhetem el veled Berkeley-t, Pete. – Végre nagy nehezen bevallotta: – Nincs már nálam. Amikor éjjel hazaértem, egy bróker várt rám. Ne kérdezd, honnét tudta, hogy megszereztem tőled, de tudta. Egy nagymenő keletről, a Matt Pendleton Irodától. – Walt savanyú képet vágott.

– És eladtad nekik Berkeley-t? – Pete alig tudta elhinni. Ez azt jelentette, hogy valakinek, aki nem tartozott a csoportjukhoz, sikerült területet vásárolnia Kaliforniában. – Miért csináltad?

– Salt Lake Cityt adták érte – felelte Walt morózus büszkeséggel. – Hogyan utasíthattam volna vissza? Így már csatlakozhatok Konyhafőnök Ezredes csoportjához, amely a utahi Provóban játszik. Sajnálom, Pete. – Bűntudatos képet vágott. – Azt hiszem, még kicsit be voltam nyomva. Különben is, túl jó üzletnek hangzott akkor.

– Kinek vette meg a Pendleton?

– Nem mondták.

– Te meg nem kérdezted.

– Nem – ismerte el Walt mogorván. – Nem kérdeztem. Gondolom, kellett volna.

– Vissza akarom szerezni Berkeley-t – közölte kereken Pete. – Lenyomozom a tulajdonjogot, és visszaszerzem, még ha egész Marin megyét oda is kell adnom érte. És addig is alig várom, hogy megverjelek a Játékban. Vigyázz, mert elszedem mindenedet, akárki a partnered.

Dühösen kikapcsolta a vidfont. A képernyő elsötétült.

Hogy tehette?, tombolt magában. Átadni a jogcímet egy csoporton kívülinek a keleti partról.

Meg kell tudnom, kit képvisel a Pendleton egy ilyen üzletben, morfondírozott.

Bár volt egy határozott és baljós érzése, hogy már tudja.

3

Mr. Jerome Luckmannek nagyon jó reggele volt New York Cityben, mert – és ez azonnal felvillant az elméjében, amint felébredt – életében ezen a napon mondhatta el magáról először, hogy övé Berkeley. A Matt Pendleton Irodán keresztül végre sikerült megszereznie egy príma kaliforniai ingatlant, és ez azt jelentette, hogy beülhet játszani az Aranyos Kék Rókákhoz, akik Carmelben gyűlnek össze minden éjjel. Márpedig Carmel majdnem olyan kellemes város, mint Berkeley.

– Sid, jöjjön be az irodámba – szólt ki. Hátradőlt a székben, és a reggeli utáni finom mexikói cigarettáját pöfékelte.

A titkára, a birtoktalan Sid Mosk nyitotta ki az iroda ajtaját és dugta be a fejét.

– Igen, Mr. Luckman?

– Hívja ide nekem azt a prekogot. Végre hasznát vehetem. – Méghozzá olyan cél érdekében, tette hozzá gondolatban, amiért érdemes megkockáztatnom, hogy kizárnak a Játékból. – Hogy is hívják? Dave Mutreaux, vagy mi az ördög. – Luckmannek rémlett valami, hogy egyszer már meginterjúvolta a prekogot, csak hát az ő pozíciójában rengeteg emberrel kell találkoznia naponta. Végül is, New York City elég népes, majdnem tizenötezres a lélekszáma. És sokuk gyerek, azaz új arc. – Gondoskodjon róla, hogy hátul jöjjön. Nem akarom, hogy meglássák. – A reputációjára is gondolnia kellett. És ez meglehetősen kényes helyzet volt.

Pszionikust vinni a Játékba természetesen illegálisnak számított, mert egy pszi jelenléte a Játék szabályai szerint szimplán csalás. Sok csoport évekig EEG-t csináltatott a játékosoknál, de az a gyakorlat már kihalt. Legalábbis Luckman nagyon remélte. Keleten biztosan kihalt, mert az összes pszit ismerték, márpedig a kelet mutat példát az egész országnak, nem igaz?

Az egyik macskája, egy szürke-fehér rövid szőrű kandúr ugrott fel az íróasztalra; Luckman szórakozottan vakargatni kezdte a macska állát, közben pedig azon járt az agya: ha nem tudom bejuttatni a prekogot az Aranyos Kék Rókák csoportba, majd magam megyek. Való igaz, hogy kerek egy éve nem játszotta a Játékot, vagy még több… de ő volt a legjobb játékos a környéken. Különben hogyan is válhatott volna belőle Nagyobb New York City birtokosa? És azokban az időkben erős volt a konkurencia. Amely konkurenciát ő maga tette birtoktalanná.

Engem senki nem tud megverni Blöffben, mondta magának Luckman. És ezt mindenki tudja. De azért egy prekoggal biztosra lehet menni. Ízlelgette a gondolatot, mivel noha profi blöffölő volt, kockáztatni nem szeretett. Nem azért játszott, mert élvezte; azért játszott, hogy nyerjen.

Például ő csinálta ki teljesen a nagy játékost, Joe Schillinget. Joe most egy kis lemezboltban tengődik Új-Mexikóban; játékosnapjainak egyszer s mindenkorra vége.

– Emlékszik, amikor megvertem Joe Schillinget? – kérdezte Sidtől. – Az utolsó Játék még élénken él bennem, minden egyes részlete. Joe ötöt dobott a kockával, és húzott egy kártyát az ötödik pakliból. Sokáig nézte, túl sokáig. Abból tudtam, hogy blöffölni fog. Végül a bábuját előretolta nyolckockányit, amivel főnyerő kockába került, tudja, amelyikkel százötvenezer dollárt lehet örökölni egy elhunyt nagybácsitól. A bábuja ott állt a kockán, én meg néztem… – Talán neki is jutott valamennyi psziképesség, mert abban a pillanatban úgy érezte, tud olvasni Joe Schilling gondolataiban. Hatost húztál, érezte abszolút bizonyossággal, de nyolcat mentél előre, ami blöff.

Hangosan is kimondta, felszólítva Schillinget a terítésre. Akkoriban Joe volt New York City birtokosa, bárkit meg tudott verni a Játékban; igencsak ritkán esett meg, hogy bármelyik játékos kockáztatott volna Joe-val.

Akkor Joe Schilling felemelte nagy, bozontos, szakállas fejét, és ránézett. Csend volt. Az összes játékos várt.

– Komolyan látni akarja, mit húztam? – kérdezte Joe Schilling.

– Komolyan. – Várt, levegőt sem bírt venni, a tüdeje sajgott. Ha tévedett, ha a lap mégis nyolcas, Joe Schilling megint nyer, és még biztosabban uralja New York Cityt.

Joe Schilling halkan azt mondta:

– Hatos volt. – Felfordította a lapot. Luckmannek igaza volt, csak blöffölt.

És Nagyobb New York City most az övé.

A macska az íróasztalon reggelit remélve ásított; Luckman ellökte, az állat pedig leugrott a földre.

– Élősködő – mondta neki, pedig kedvelte a macskát; szinte ájtatosan hitte, hogy a macskák szerencsét hoznak. Két kandúr volt vele aznap este, amikor legyőzte Joe Schillinget; talán nekik köszönhette, nem valami látens pszionikus képességnek.

– Dave Mutreaux van a vonalban – mondta a titkára. – Óhajt vele beszélni?

– Ha valóban prekog, már tudja, mit akarok, nincs rá szükség, hogy én vagy bárki beszéljen azzal a hapszival. – A prekogníció ellentmondása mindig szórakoztatta, és közben bosszantotta is. – Bontsa a vonalat, Sid, és ha nem jön, akkor bizonyítja, hogy amúgy sem ér hajítófát sem.

Sid engedelmesen bontotta a vonalat, a képernyő elsötétült.

– Arra azért hadd mutassak rá, hogy sosem beszélt még vele, vagyis még nem volt mit előre látnia. Nem igaz?

– Előre láthatja a beszélgetést velem. Itt az irodámban. Amikor instrukciókat adok neki.

– Ez igaz – ismerte el Sid.

– Berkeley – merengett Luckman. – Nyolcvan-kilencven éve nem jártam arra. – Sok birtokoshoz hasonlóan nem szeretett olyan helyen lenni, ami nem az övé; talán csak babona, de határozottan balszerencsének vélte. – Kíváncsi vagyok, még mindig olyan ködös-e. Hát, hamarosan meglátom. – Az íróasztal fiókjából elővette a tulajdonlapot, amit a bróker szállított le neki. – Lássuk, ki volt az utolsó birtokos – böngészte. – Walter Remington. Ő nyerte el tegnap este, és azonnal el is adta. Előtte meg egy Peter Garden nevű pasasé volt. Nem lepne meg, ha ez a Peter Garden most rohadt mérges lenne. Vagy amikor majd megtudja. Biztos vissza akarta nyerni. – És most már nem fogja, gondolta Luckman. Tőlem nem.

– Elrepül oda? – kérdezte Sid.

– Igen. Amint összepakoltam. Nyári rezidenciát rendezek be Berkeley-ben. Már ha tetszik. Ha nem pusztult le. Mert ha valamit ki nem állhatok, akkor az egy lepusztult város. Üresen nem zavar, az érthető. De lepusztultan… – Megborzongott. Ha van tényleg balszerencsés dolog, akkor az egy romváros, amiből délen akad bőven. Annak idején több városa volt Észak-Karolinában. Sosem fogja elfelejteni a fshnukás élményt.

– Lehetek tiszteletbeli birtokos, amíg ön nincs itt? – kérdezte Sid.

– Persze – mondta Luckman nagylelkűen. – Írok egy tekercset arannyal, és lezárom vörös viasszal meg szalaggal.

– Komolyan? – méregette bizonytalanul Sid.

Luckman nevetett.

– Szeretné, mi? A nagy ceremóniát. Mint Pooh-Bah A Mikádóban. New York City Tiszteletbeli Birtokosa, némi mellékes adóbevétellel, mi?

Sid elpirulva mormolta:

– Tudom, hogy keményen dolgozott majdnem hatvanöt évig, hogy ennek a térségnek a birtokosa legyen.

– Mert a terveim közé tartozott a társadalmi miliő javítása. Amikor átvettem a jogcímet, alig pár száz ember volt itt. Most nézze meg a népességet. Nekem köszönhető. Nem közvetlenül, hanem mert bátorítottam a birtoktalanokat, hogy játsszanak a Játékban. Kizárólag a párok rendszeres újrapárosítása miatt, vagy nem így van?

– De igen, Mr. Luckman. Ez tény.

– És emiatt sok termékeny párt találtunk, akik amúgy sosem kerültek volna össze, nem?

– De – bólogatott Sid. – Ezzel a szisztémával szinte egymaga feltámasztotta az emberi fajt.

– Jobb, ha ezt nem felejti el. – Luckman lehajolt, és felvett egy másik macskát, egy fekete nőstény manxot. – Téged magammal viszlek – simogatta. – Viszek hat-hét macskát. Hogy szerencsét hozzanak. – És társaságnak, gondolta, de ezt már nem mondta ki. A nyugati parton senki nem kedvelte; nem lesznek ott az emberei, a birtoktalanok, hogy köszönjenek, ahányszor kiruccan. A gondolatra elszomorodott. De miután éltem ott egy ideig, morfondírozott, majd újjáépítem, mint New Yorkot, nem lesz többé kietlen hely, ahol a múlt kísértetei járnak.

A régi életünk kísértetei, merengett, amikor a népesség szinte szétfeszítette a bolygót, kicsordult a Lunára, és még a Marsra is. Tömegek készültek kivándorolni, de aztán azok a hülye seggfejek, azok a komcsi kínaiak bevetették annak a keletnémetnek a találmányát, azét a volt náciét, azét a… nem is talált szavakat Bernard Hinkelre. Nagy kár, hogy Hinkel már nem él, lamentált Luckman. Szeretnék vele pár percre kettesben maradni. Úgy, hogy senki nem lát.

A Hinkel-sugárzásról egyetlen jó dolgot lehetett mondani: hogy végül elérte Kelet-Németországot is.

Egyvalaki biztosan tudja, kit képvisel a Matt Pendleton Iroda, vélte Pete, ahogy San Rafael-i lakásából kilépve az autójához sietett. Ez megér egy kiruccanást Új-Mexikóba, pontosabban Kitchener ezredes városába, Albuquerque-be. Különben is el kell mennem oda egy lemezért.

Két napja kapott levelet Joe Schillingtől, a világ vezető fonográflemez-kereskedőjétől, hogy az a Tito Schipa-korong, amit keres, végre felbukkant, és ott várja.

– Jó reggelt, Mr. Garden – üdvözölte a kocsija, ahogy kulccsal kinyitotta az ajtaját.

– Helló – mondta szórakozottan Pete.

A szemközti bérház behajtójáról őt bámulta az a két gyerek, akiket korábban hallott.

– Maga a birtokos? – kérdezte a lány. Látták rajta a rikító színű karszalagot. – Még sose láttuk magát, birtokos úr – mondta a lány áhítattal. Pete nyolcévesnek saccolta.

– Mert évek óta nem jártam Marin megyében – magyarázta. Elindult feléjük. – Titeket hogy hívnak?

– Kelly vagyok – mondta a fiú. Pete fiatalabbnak saccolta a lánynál. Maximum hat lehet. Mindketten aranyos kölköknek tűntek. Örült, hogy a birtokán vannak. – A nővérem Jessica. És van egy még idősebb nővérünk, Mary Anne, aki nincs itt, San Franciscóban jár iskolába.

Három gyerek egy családban! Pete elismerően kérdezte:

– Mi a családnevetek?

– McClain – felelte a lány. Büszkén tette hozzá: – Egész Kaliforniában csak anyunak és apunak van három gyereke.

Ezt el is tudta hinni.

– Szeretnék találkozni velük.

Jessica mutatta:

– Abban a házban lakunk. Furcsa, hogy birtokos, és mégse ismeri aput. Apu szervezte meg az utcaseprő és karbantartó gépeket. Beszélt a vugokkal, és azok küldtek.

– Nem féltek a vugoktól, ugye? – kérdezte Pete.

– Nem – rázta a fejét mindkét gyerek.

– Pedig háborúztunk velük – emlékeztette őket.

– De az már régen volt – mondta a lány.

– Igaz – hagyta helyben Pete. – Örülök, hogy így gondolkodtok. – Azt kívánta, bárcsak tudná osztani ezt a nézetet.

A közeli házból karcsú nő indult feléjük.

– Anyu! – kiáltotta oda izgatottan Jessica. – Nézd, itt a birtokos úr.

Vonzó, sötét hajú nő közeledett, pantallót és vidám, kockás gyapjúinget viselt, fürgén és fiatalosan mozgott.

– Isten hozta Marin megyében – mondta Pete-nek. – Nem sokat látjuk errefelé, Mr. Garden. – Kezet nyújtott.

– Gratulálok – mondta neki Pete.

– Ahhoz, hogy három gyerekem van? – mosolygott Mrs. McClain. – Mázli, ahogy mondani szokás, és nem érdem. Kér egy csésze kávét, mielőtt elhagyja Marin megyét? Hiszen ki tudja, talán vissza sem jön már.

– Visszajövök – mondta Pete.

– Értem. – Az asszonyon nem látszott, hogy elhitte, csinos mosolyát irónia színezte meg. – Tudja, maga szinte legenda az itteni birtoktalanok között, Mr. Garden. Hetekig meséljük majd, hogy találkoztunk önnel.