A sorozat kötetei:

Eric Davis

Férfivá nevelni

Cziglán Karolina

Tökéletlen szülők, boldog gyerekek

Dr. Vanessa Lapointe

Sérülésmentes gyereknevelés

Michele Borba, Ed. D.

Szárnyalók

Lisa Damour

Gubancok

Lisa Damour

A kamaszok érzelmi élete

Nicholas Kardaras

A képernyő rabjai

Nicholas Kardaras

Digitális téboly

Jerry Wyckoff – Barbara C. Unell

Fegyelmezés szeretettel

David Elkind

Hajszolt gyerekek

Mary Sheedy Kurcinka, Ed.D.

Intenzív gyerekek

Janet Lansbury

Nincs rossz gyerek

Hal Edward Runkel

Ordításmentes gyereknevelés

Daniel Siegel

Agymenés

Michel Odent

Születés és evolúció

Marc Brackett

Érezni szabad!

Leslie Bruce

Baromi jó anya vagy!

Melinda Wenner Moyer

Így neveld a gyereked,
hogy ne legyen s*ggfej

John Gottman – Joan Declaire

Gyerekek érzelmi intelligenciája

Joanna Faber – Julie King:

Beszélj úgy, hogy meghallgassa
– amikor nem hallgat rád

Füstös Móni

Van megoldás!

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jennifer Breheny Wallace: Never Enough: When Achievement Culture Becomes Toxic – and What We Can Do About It

Portfolio/Penguin, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2023

Copyright © Jennifer Breheny Wallace, 2023

All rights reserved.

Hungarian translation © Laky Krisztina, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Fordította Laky Krisztina

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 161 1

ISSN 2498 7379

Gyermekeimnek, Williamnek,
Caroline-nak és Jamesnek
– és a fiataloknak, mindenhol
a világon

Tartalom

A szerző megjegyzése

Bevezetés: Futás csukott szemmel

1. Miért vannak a gyerekeink veszélyben? Élet a prés alatt?

Veszélyeztetett csoport?

A nyomás mindenhol jelen van

A szülők is érzik

2. Nevezd meg, hogy megszelídíthesd. A szülői szorongás mélyen gyökerező okainak feltárása

A státuszszorongás mélyre nyúló gyökerei

Hogyan hat ránk a hiány?

Hogyan szőjünk egyénre szabott biztonsági hálót?

Amikor a státusz és az erőforrások hiánya összeütközésbe kerül

3. A fontosságérzet hatalma. Az önértékelés és a teljesítmény szétválasztása

„Átlagos kiválóság”

A megbecsültség érzése

Nem az a fontos, amit mondasz, hanem amit hallanak

A hamis én

Jó bensőségesség, rossz bensőségesség

Szerezz doktori fokozatot belőlük!

A kölyökkutyaelv

Mondd ki nyíltan!

4. Először rajtad a sor. A gyereked fontosságérzete a te saját fontosságérzeteden múlik

A fordulópont

Intenzív szülői magatartás

Tekézés egyedül

Egyszerűen tökéletes

A barátság mint megoldás

Ne aggódj egyedül!

5. Vedd le a vízforralót a tűzről! Szembeszállás a túlhajszolás kultúrájával

A túlhajszolás szorításában

Védelemre érdemes

Vészkijárat

Az előfeltevés elutasítása

Anyagiasság és mentális egészség

Tudatos pihenés

Mindent mértékkel

6. Irigység. Megküzdeni a túlzott versengéssel

Fontos vagy-e a barátoknak?

Tedd láthatóvá a gondolkodást!

Az egészséges bizalom normalizálása

A mély érzelmek felszínre hozása

Marginális fontosságérzet

Egészséges verseny

Az ő sikere az én sikerem

7. Szebb remények. Az értékteremtés megvéd

Távolítás

Hozzáadandó érték

Van befolyásod a dolgokra

Nem másoknál jobb, hanem másokért jobb

A mély kapcsolódás ösztönzése

A visszaesések és kudarcok elviselésének képessége

8. A hullámhatás. Mindenki fontos körülötted

Szűkösség helyett bőség

A fontosságérzet forrásai

Fokozás

A fontosságérzet kifejeződései

A fontosságérzet felélesztése másokban

Köszönetnyilvánítás

Források

Mutató

Jegyzetek

A szerző megjegyzése

A beszélgetések érzékeny jellege miatt néhány nevet és beazonosítható adatot megváltoztattam. Ezekben az esetekben csak a keresztnevet tüntettem fel. Aki a teljes nevén szerepel, annak ez a saját döntése volt.

BEVEZETÉS Futás csukott szemmel

A könyvhöz készített első interjúim során ismertem meg Mollyt, a Washington államban élő harmadikos gimnazistát. Azzal kezdte, hogy elmesélte, sok osztálytársa, aki az előre hozott felsőfokú tanulmányok szakirányt választotta, vagy hajnali 3-kor fekszik le, vagy akkor kel, hogy mindent meg tudjon tanulni. Molly szégyenlősen bevallotta, hogy „ő nem egy éjszakai bagoly”, és azt mondta, legtöbbször „éjfél körül” fekszik le, és néha korán kel, hajnali öt körül, hogy tanuljon a dolgozatok előtt, vagy hogy elvégezze az utolsó simításokat a beadandón. Amikor megkérdeztem tőle, hogy élsportolóként hogyan tartja fenn az állóképességét mindössze ötórányi alvással, Molly megigazította a copfját, és minden irónia nélkül azt felelte: „Olyankor csukott szemmel futom a köröket az edzésen.”

Erre a beszélgetésre három évvel később is emlékeztem. Ez a kép – a csukott szemmel köröket futó generáció – találó, bár pusztító metaforája annak az új normának, amelyik az osztálytermekben, a sportpályákon és sok mai tinédzser hálószobájában a késő éjjeli órákban érvényesek. Az olyan közösségekben, mint Mollyé, az elmúlt néhány évtized egy olyan professzionalizált gyerekkort szült, amelyben a gyerek életének látszólag minden percét úgy irányítják, hogy maximalizálják a benne rejlő lehetőségeket. A tanulmányok, a sport és a tanórán kívüli tevékenységek egyre inkább versenyszerűvé váltak, a felnőttek irányítása alá kerültek, és nagy lett a tétjük. Ezek a gyerekek egy számukra kijelölt pályát futnak be anélkül, hogy kipihennék magukat, vagy esélyt kapnának arra, hogy eldöntsék, akarnak-e egyáltalán részt venni ezen a versenyen.

Ennek a tendenciának azonban megvan az ára. A kutatók már évtizedek óta tanulmányozzák, hogy a kedvezőtlen gyerekkori élmények, mint például a szegénység vagy a közösségi erőszak, hogyan növelik a gyerekek egészségét és jóllétét fenyegető kockázatokat. 2019-ben egy országos jelentés, amelyet vezető fejlődéskutatók tettek közzé, a gyerekek egy meglepő új csoportját sorolta be a legveszélyeztetettebb fiatalok közé. A kutatók által „jól teljesítő iskoláknak” nevezett intézményekbe – vagyis kiemelkedő teszteredményeket produkáló kompetitív állami vagy magániskolákba – járó diákokról megállapították, hogy „viszonylag magas szintű alkalmazkodási problémákkal küzdenek, ami valószínűleg összefügg a régóta fennálló, mindennapos nyomással, hogy a tanulmányaikban és a tanórán kívüli elfoglaltságaikban is kiemelkedő teljesítményt nyújtsanak”.1 Egy szakértő becslése szerint ez a túlzott teljesítménykényszer minden harmadik amerikai diákot érinthet.2

Tíz éve foglalkozom a modern családi élet témáival. Amikor a Washington Postban a teljesítménykényszerrel és ezzel az újonnan azonosított „veszélyeztetett” csoporttal kapcsolatos egyre sokasodó kutatásokról írtam, a cikk gyorsan terjedt. Idegenek kerestek meg a honlapomon keresztül több információért, a barátaim e-mailt írtak arról, hogy látták a cikket az iskolájuk aulájában kifüggesztve, vagy az iskolai hírlevélben belinkelve. A cikk terjedt a szülők, a tanárok, az iskolaigazgatók és az edzők között is. Hirtelen egy halasztást nem tűrő vita kellős közepén találtam magam, amely évekkel ezelőtt Madeline Levine pszichológus korszakalkotó 2006-os könyvével, a The Price of Privilege-dzsel kezdődött, amelyben a pszichológusnő a praxisában kezelt, magas színvonalon teljesítő kamaszok körében tapasztalható ürességről, szorongásról és depresszióról írt. Most már adatok is alátámasztották Levine tapasztalatait. A mélyreható, nyugtalanító paradoxon tagadhatatlan volt: azoknak a diákoknak, akiknek minden lehetőségük adott volt, a jó közérzetet mérő kézzelfogható vizsgálatok szerint statisztikailag nagyobb valószínűséggel fordultak rosszra a dolgaik, mint középosztálybeli társaiknak.

A magas színvonalon teljesítő diákok jó közérzete miatti aggodalom kínosnak, sőt abszurdnak tűnhet. Végül is a legtöbbjük olyan családból származik, akiknek nem kell aggódniuk a lakhatás vagy az egészségügyi ellátás miatt, és megengedhetik maguknak, hogy pénzt költsenek a problémáik enyhítésére. Tényleg szükségük van ezeknek a családoknak a figyelmünkre? A világban tapasztalható sok szenvedés mellett vajon számítanak-e az amerikai felső 20 százalékba tartozó családok gyerekeinek a nehézségei? Kétségtelen, hogy azok a fiatalok, akik szegénységben élnek, és éhezéssel, erőszakkal és diszkriminációval szembesülnek, jelentősen nagyobb valószínűséggel tapasztalnak megpróbáltatásokat, mint a jól teljesítő iskolákba járó kortársaik. Ez nem kérdés. De ahogyan Suniya Luthar kutató fogalmazott, amikor felvetettem ezeket a kérdéseket: „A fájdalmat nem lehet egy skálán elhelyezni: a szenvedő gyerek az szenvedő gyerek, és egyikük sem maga választotta a körülményeit.”

Azoknak a változásoknak a hátterében, amelyek a gyerekek sikerfogalmának megváltozásában bekövetkeztek, intenzív szenvedés áll, amihez ezek a változások közvetlenül hozzá is járulnak. Ez igazi válsághelyzet, és mindannyiunknak szembe kell nézni a fiatalok körében pusztító stresszel, szorongással és depresszióval – olyannyira, hogy 2021-ben dr. Vivek Murthy, az Amerikai Egyesült Államok tiszti főorvosa rendkívüli közegészségügyi szakvéleményt adott ki a témában: „A fiatalok körében a közelmúltban végzett országos felmérések riasztó mértékű növekedést mutattak bizonyos mentális egészségügyi problémák gyakoriságában. 2019-ben minden harmadik középiskolás diák, és a lányok fele számolt be tartós szomorúságérzetről vagy reményvesztettségről, ami 2009-hez képest összességében 40 százalékos növekedést jelent.”3 Murthy szerint a fiatalok mentális egészségét számos tényező alakítja, a génjeiktől kezdve a kapcsolataikon át a nagyobb társadalmi erőkig, mint például a média és a populáris kultúra által közvetített üzenetek, amelyek „alááshatják önértékelésüket, azt sugallva, hogy nem néznek ki elég jól, nem elég népszerűek, nem elég okosak vagy nem elég gazdagok”. A tanulság egyértelmű: a mérgező stresszel való együttélés fiataljaink nagy részének árt, és nekünk, felnőttként kell tenni valamit ez ellen.

Újságíróként és három kamasz anyukájaként is kötelességemnek éreztem, hogy többet kiderítsek erről. 2020 elején egy, a maga nemében első országos felmérést végeztem a szülők körében a Harvard Egyetem Posztgraduális Neveléstudományi Iskolájában dolgozó egyik kutató segítségével. Meg akartam érteni, milyen fajta nyomást éreznek a gyerekek és a szülők, és miért.4 A felmérés érzékeny pontra tapintott. Téma lett a szülői tanácsadói weboldalakon és a Facebook-hírfolyamokban. Mindössze néhány nap alatt országszerte több mint hatezer szülő töltötte ki a felmérést.

A teljesítménynyomás nem csak néhány elszigetelt közösség problémája volt – a keleti parttól a nyugati partig számos családot érintett. A szülők lelkesen osztották meg tapasztalataikat, és megköszönték a lehetőséget, hogy nyíltan beszélhetnek arról, amit mindenki érez, de senki sem mond ki. A felmérésben a szülőket arról kérdeztük, hogy mennyire értenek egyet olyan állításokkal, mint például:

„A környezetemben élő szülők általában egyetértenek abban, hogy a boldog élet egyik legfontosabb összetevője, hogy az ember a legjobb egyetemekre járjon.”

(A szülők 73 százaléka értett ezzel egyet.)5

„Mások azt gondolják, hogy a gyerekeim tanulmányi sikere az én nevelésemet tükrözi.”

(A szülők 83 százaléka értett ezzel egyet.)6

„Jó lenne, ha a gyerekkor kevésbé lenne stresszes a gyerekeim számára.”

(A szülők 87 százaléka értett egyet ezzel.)7

Elkezdtem hinni abban, hogy ezeknek az érzéseknek a felszínre kerülése lehet az első lépés a felszámolásuk felé. A felmérés végén megkértem a szülőket, hogy küldjenek egy e-mailt, ha hajlandók lennének részt venni egy interjúban a könyvemhez. Több százan kerestek meg. A következő három évben beutaztam az egész országot, és mélyenszántó beszélgetéseket folytattam szülőkkel és diákokkal az ohiói Clevelandban, a maine-i Yarmouth-ban, a wyomingi Jacksonban, a washingtoni Mercer Islanden, a kaliforniai Los Angelesben és a connecticuti Wiltonban.

Majdnem minden megkérdezett szülő egyetemet végzett, de amúgy a könyvben szereplő családok különfélék mind bőrszínük, mind etnikai hovatartozásuk szerint. Néhányuk heteroszexuális, mások azonos nemű kapcsolatban élnek; liberálisak és konzervatívak, egyedülálló apák és háztartásbeli anyák; városiak, külvárosiak és vidékiek; tanárok, ápolók, ügyvédek, szülői munkaközösségi elnökök, bankárok és pszichológusok. Különböző hátterük ellenére ezek a családok mindent próbáltak megtenni azért, hogy eligazodjanak a teljesítmény összetett világában.

Végül olyan gyerekeket kerestem meg, akik a modern teljesítménykultúra nyomása ellenére is jól boldogulnak, hogy megtudjam, mi tompítja az életükben a stresszt. Milyen a gondolkodásmódjuk és a viselkedésük? Mire összpontosítanak otthon a szüleik? Milyen számukra az iskola? Mi a közös ezekben az egészséges teljesítményt nyújtó gyerekekben, ha van egyáltalán valami közös? Készítettem interjúkat fókuszcsoportokban, szülői értekezletek után vagy egy margarita mellett az anyák csajos estéjén, de legtöbbször négyszemközt beszéltem a szülőkkel és a diákokkal kávézókban, otthon az étkezőasztaluknál, az irodájukban, az autóban, miután elvitték és mielőtt hazavitték a gyereket az iskolából, illetve Zoomon is. Hazaérkezésem után is folytattam a párbeszédet ezekkel a családokkal, és gyakran már másnap ott volt az e-mail-fiókomban egy hosszú, mélyenszántó levél, amely így kezdődött: „Gondolkodtam még azon, amiről beszéltünk…” Sok családdal maradtam kapcsolatban, és néhány diákot a középiskolától az egyetemig végigkísértem, miközben ezt a könyvet írtam.

A felmérésem és az abból eredő kapcsolatok rengeteg anyagot adtak, mind személyes történeteket, mind a közöttük nyomon követhető mintákat. Ami a kutatásomból kiderült, úgy hatott rám, mint egy jeges fürdő: a gyerekeink azt az elképzelést szívják magukba, hogy az, hogy mennyit érnek, a teljesítményüktől függ – az érettségi eredményétől, attól, hogy hány követőjük van a közösségi médiában, hogy melyik egyetemre veszik fel őket –, és nem attól, hogy kik ők valójában. Úgy érzik, hogy csak akkor fontosak az életükben szerepet játszó felnőtteknek, a kortársaiknak, a nagyobb közösségnek, ha sikeresek.

Szándékosan használom itt a „fontosság” szót. Az 1980-as évek óta egyre több kutatás állapítja meg, hogy a fontosságérzet – az az érzés, hogy értékelnek minket, és mi is értéket adunk hozzá mások életéhez – a jó mentális egészség és a boldogulás kulcsa a serdülőkorban és a későbbiekben is. A „fontosságérzet” gazdag, szinte intuitív keretet kínál ahhoz, hogy megértsük a gyerekeinkre nehezedő nyomást, és azt, hogy miként védhetjük meg őket ettől. Amilyen mélyreható ez a keret, olyan praktikus. Nem kell több pénzt költeni magántanárokra vagy edzőkre, és nem kell újabb tevékenységet hozzáadni a már így is túlzsúfolt napirendhez. Ehelyett egy radikálisan új szemléletet kínál arra vonatkozóan, hogy mi, felnőttek – szülők, tanárok, edzők és mentorok – hogyan látjuk a gyerekeinket, és hogyan kommunikálunk velük arról, hogy mennyit érnek, milyen lehetőségeik vannak, és milyen értéket képviselnek a társadalom számára.

A fontosságérzet és a kiemelkedő teljesítmény nem zárja ki egymást. Amikor fontosak vagyunk, számítunk, nagyobb valószínűséggel veszünk részt pozitív, egészséges módon a családi, az iskolai és a közösségi életben. A kutatásom során azt találtam, hogy az egészséges, jó teljesítményt nyújtó tanulók közül azok a diákok tűnnek ki, akiknek magas fokú a fontosságérzetük. A fontosságérzet áthatja a nyelvezetet, amelyet használunk, az üzeneteket, amelyeket megerősítünk, és azt, hogy hogyan kezeljük a kudarcot. Segíthet minden olyan felnőttnek, akinek elege van a mókuskerékből és olyan alternatívát keres, amely nem mentesíti a gyereket attól, hogy kiteljesítse a potenciálját, de nem is teszi őt tönkre menet közben.

Amikor elkezdtem az interjúkat, aggódtam, hogy a szülők és a diákok nem akarnak majd megnyílni és megmutatni a sebezhetőségüket egy olyan témával kapcsolatban, amely ilyen közel áll a szívükhöz. Nem is tévedhettem volna nagyobbat. Az elmúlt három évben kétszázan engedtek betekintést az életükbe, amiért örökké hálás leszek. Beszéltem olyan diákokkal, akik hihetetlenül őszinték voltak velem, és rám bízták a történetüket. Találkoztam olyan családokkal, akik öngyilkosság miatt vesztették el valamelyik szerettüket. Beszéltem olyan közösségekkel, amelyek új utat próbálnak keresni a fiataljaik számára. Sok időt töltöttem olyan szülőkkel, akik tanultak a hibáikból, és abban a reményben osztották ezt meg velem, hogy mindannyian tanulunk a fájdalmukból. Ennek a könyvnek a lapjai azt tükrözik, amit megtudtam. Ezt a könyvet neked írtam, de magamnak is, hogy egészséges és sikeres gyerekeket neveljek egy olyan kultúrában, amely egyre inkább arra kényszerít minket, hogy csak az utóbbit válasszuk.

Megpróbáltam őszinte pillantást vetni a saját generációmbeli szülők szorongására egy olyan ember szemszögéből, aki ott van velük a lövészárokban. Természetesen egyetlen könyv nem tudja leírni az összes szülő tapasztalatait. A teljesítménykényszer a háttér és az élettapasztalatok függvényében mindenkire eltérő módon hat. És bármennyire is próbáltam különböző nézőpontokat keresni, ez nem egy szociológiai, történelmi vagy politikai jellegű könyv, és nem is merül el mélyen olyan témákban, amelyek tudományosabb megközelítést és saját könyveket kívánnának.

Ez a könyv elsősorban azoknak a szülőknek szól, akiknek megvan az a kiváltságuk, hogy megválasszák, hol éljenek és hova járjanak iskolába a gyerekeik, valamint azoknak a felnőtteknek, akik naponta dolgoznak ezekkel a gyerekekkel. Természetesen ezeknek a családoknak az iskoláztatással, iskolán kívüli elfoglaltságokkal és sporttal kapcsolatos döntései befolyásolják más családok lehetőségeit is, akiknek nincsenek meg az eszközeik ahhoz, hogy lépést tartsanak velük, tovább növelve ezzel a társadalmi egyenlőtlenségeket. A könyv végén felsoroltam forrásokat azoknak az olvasóknak, akik jobban el akarnak mélyedni olyan fontos témákban, mint a rendszerszintű rasszizmus, a marginalizáció, a diszkrimináció és a kiváltságok, amelyek a teljesítménykultúrával kapcsolatosak, de túlmutatnak e könyv keretein.

Hogy kiterítsem az összes kártyámat az asztalra, el kell hogy mondjam: én is „jól teljesítő iskolák” terméke vagyok, fehér bőrű, Ivy League-egyetemen diplomáztam, és olyan gyerekeket nevelek, akik szintén ilyen „jól teljesítő iskolába” járnak. Ez a könyv arra tesz kísérletet, hogy ezt a privilégiumot kihasználva rávilágítson egy olyan problémára, amely szinte kiveri a szemünket, és megoldásokat javasoljon. Remélem, hogy sikerül megváltoztatnom a teljesítménynyomásról folytatott diskurzust, és a haszontalan ujjal mutogatáson túllépve jobban megértetnem, hogy a minket boldogtalanná tevő erők túlmutatnak egyetlen család, iskola vagy közösség keretein.

A könyv elején megnézzük, hogyan jutottunk ide, és mit tesz a társadalom növekvő teljesítménynyomása a gyermekeinkkel. Ezután megtárgyaljuk a gyakorlati megoldásokat, és felvázolunk egy megvalósítható, empatikus utat az egészséges és – igen – sikeres gyerekek felnevelése felé. A végén pedig összegyűjtöttem a vezető szakértőktől származó meglátásokat és tanácsokat az otthonunk falain kívül is végrehajtható változtatásokkal kapcsolatban, beleértve, hogy mit tehetnek az iskolák és a közösségek a teljesítménykultúra mérgező nyomása ellen.

Amit az interjúkészítés során megtanultam, az az, hogy vannak olyan lépések, amelyeket már most megtehetünk otthon, az iskolában és a sportcsapatokban, hogy ellensúlyozzuk a fiatalok növekvő szorongását, depresszióját és elszigeteltségét. Ezek a lépések gondolkodásmódbeli változást igényelnek: túl kell lépni a társadalom által nap mint nap küldött káros üzeneteken, amelyek gyakran el- és megkerülhetetlennek tűnnek. Felnőttként olyan viselkedésmódok irányába kell terelnünk a gyerekeinket, amelyek megvédik, és megfelelőbben készítik fel őket a felnőttkorra, hogy később jobban tudják kezelni az élet hullámvölgyeit – és hogy akkor is boldoguljanak, amikor már nem leszünk ott, hogy utat mutassunk.

1 Miért vannak
a gyerekeink veszélyben? Élet a prés alatt?

Amandának nagyon boldognak kellett volna lennie: élsportoló volt, a vitaklub elnöke, és kiváló jegyekkel várta utolsó gimnáziumi évzáróját. Nemrég kapta meg a levelet, hogy az elsők között került be választott iskolájába, egy elit egyetemre, ahova mindössze a jelentkezők 10 százalékát veszik fel. Hat teljes évet áldozott erre, és ezalatt csak arra fókuszált, hogy elérkezzen ez a pillanat. Most már bármit megengedhetett magának. Megcsinálta. Ám az elsöprő büszkeség helyett inkább a döbbenetre és a szorongásra emlékszik. Azon a héten szombaton, amikor megkapta a levelet a sikeres egyetemi felvételijéről, egy üveg Smirnoff vodkával érkezett meg az egyik barátjához, és egész éjjel bulizott – nem azért, hogy ünnepeljen, hanem hogy elnémítsa azt a csendes kétségbeesést, amit nem igazán tudott a nevén nevezni.

Amanda a nyugati parton nőtt fel, egy viszonylag jómódú kisvárosban, amely nagyban hasonlít az ország számos olyan más közösségére, amelyet e könyv előkészítése során meglátogattam: gyönyörű belváros, amelyet a magas adókból tartanak karban, szülők, akik rengeteget dolgoznak a fehérgalléros munkájukban, gyerekek, akik ugyanolyan keményen dolgoznak a házi feladatukon, és a hétvégéiket a sportcsapatuk meccseinek szentelik. Amanda gyerekként imádta az iskolát. Nagyon jó tanuló volt – mesélte, és élvezte a tanulást, egészen a hetedik osztályig. „Aztán az emberek elkezdték mondogatni, hogy be kell kapcsolódnom ebbe az iskola utáni tevékenységbe, vagy el kell mennem arra a különórára az egyetemi felvételi kedvéért, és az élet arról kezdett szólni, hogy idejekorán felkészüljek arra, hogy bejussak a lehető legjobb egyetemre” – mondta.

A középiskola négy hosszú éve alatt Amandának szoros volt az időbeosztása: egész évben sportolt, iskola utáni szakkörökre járt, amelyek a közösségében élő hátrányos helyzetű emberek szolgálatára összpontosítottak, és a maximális mennyiséget vette fel az emelt szintű órákból. A szülei erős munkamorált neveltek belé és a testvéreibe. Az apja tizenkét órát dolgozott ügyvédként egy techcégnél, az anyja pedig különböző vezetői pozíciókban önkénteskedett a szülői munkaközösségben. A házukban mindig kifogástalan rend és tisztaság uralkodott. Amanda emlékszik rá, milyen őrület tört ki, amikor jött valaki, még akkor is, ha csak azért jött, hogy bedobjon valamit – mindennek pontosan a helyén kellett lennie. Az ünnepek különösen komoly események voltak. Az anyja heteket töltött a díszítéssel, arra törekedve, hogy mesebeli emlékeket teremtsen a gyerekeinek. A családi nyaralásokat is ugyanilyen módszeres pontossággal tervezték meg, és semmit sem bíztak a véletlenre. „A szüleimnek a teljesítmény volt a legfontosabb az életünk minden területén” – mondta.

Amikor Amanda iskolai teljesítményéről volt szó, a szülei vigyáztak arra, hogy a beszélgetés ne közvetlenül a jegyekről szóljon. Ehelyett – mondta Amanda – „sokkal kifinomultabban a »nem teljesíted ki a benned rejlő lehetőségeket« álcája mögé bújtak”. Ha egy dolgozatra hármas vagy akár négyes osztályzatot vitt haza, csendes, hivatalos hidegséggel fogadták. Üzenetük egyértelmű volt – mondta – akkor is, ha nem mondták ki: Tudjuk, hogy tudod te ezt jobban csinálni.

Sok barátja ugyanígy érzett. „Olyan közösségben élünk, ahol a jegyeidnek, a külsődnek, a súlyodnak, annak, hogy hova utazol, hogy néz ki a házad, vagyis mindennek a legjobbnak kell lennie, tökéletesnek és könnyednek” – mondta Amanda. A gimnáziumban az órákon ment a versengés, és a tanulás megterhelő volt – emlékezett vissza. A tanárok magas szintű teljesítményt vártak el a diákjaiktól, ahogyan az edzők is a tanítás utáni edzéseken.

Sokáig úgy tűnt, hogy Amanda mindennel meg tud birkózni – egészen addig, amíg hirtelen már nem tudott. A gimnázium harmadik évének a végére, amikor már közeledtek az egyetemi jelentkezések, és a nyomás egyre nőtt, Amanda késő estig tanult, majd ébren feküdt, és szorongás gyötörte. Másnap teljesen kimerült volt, így nem ment be az órákra, hanem a zeneteremben játszott Bachot vagy Chopint a zongorán, ideiglenes kiutat keresve.

Depressziós volt, még ha ezt akkor nem is ismerte fel. Élete rideg lett, nem maradt ideje az egyszerű örömökre, de még a pihenésre sem. A könyörtelen nyomás étkezési zavar kialakulásához vezetett, amely az anorexia és a bulimia között váltakozott. Valahányszor „tiltott” ételt evett – titokban keksszel vagy fagylalttal tömte magát a szobájában, hogy tompítsa a fájdalmat –, az önkontroll hiánya csak arra emlékeztette, hogy ismét nem sikerült megfelelnie. Az önértékelése a mérlegen látott szám vagy egy dolgozat eredményének függvényében emelkedett vagy csökkent. „Mindig úgy éreztem, hogy ezt a tökéletes képet kell közvetítenem magamról otthon, az iskolában és az online térben, ezért nem volt őszinte kapcsolatom a legtöbb emberrel, különösen a szüleimmel nem – mondta. – Nagyon magányos időszak volt.”

Amanda mentális egészségügyi problémái azért nem kerültek napvilágra, mert mindazok ellenére, amiken keresztülment, még mindig csak ötösöket hozott haza. A hétvégék röpke enyhülést hoztak. „A barátaimmal egész héten olyan keményen tanultunk, hogy úgy éreztük, megérdemeljük, hogy elengedjük magunkat” – mondta. Sokat ittak, néha egészen az ájulásig. Amanda szerint a városban volt egy hallgatólagos megállapodás néhány szülő és a tizenéves gyerekeik között, miszerint hétvégén azt csinálsz, amit akarsz, ha hét közben jól teljesítesz. Amanda azt mesélte, hogy voltak olyan szülők, akik ellátták őket piával, sőt még csatlakoztak is hozzájuk az ivászatban. Az ő szülei másképp látták a dolgot. „Ők úgy gondolták, hogy a barátaimmal való lógás időpocsékolás, ezért mindig harcolnom kellett azért, hogy elmehessek. Az eredményesség és a siker volt az első számú prioritás, és minden más, még a barátság is, másodlagos volt.”

Mire Amanda egyetemre ment, a „dolgozz keményen, játssz keményen” filozófiát követte. Az egyetemen még a középiskolánál is komolyabban versengő közeget talált. Küzdés volt számára, hogy fenntartsa a kitűnő eredményt. Az étkezési zavarai súlyosbodtak, egyre többet ivott, és drogokkal is próbálkozott, hogy elmeneküljön a szégyen elől, amiért nem tud megfelelni. A szülei most már nem a jegyei, hanem a nyári gyakornoki állások miatt helyezték őt nyomás alá. A diploma megszerzése után Amanda megkapta álmai állását a reklámszakmában, és beköltözött egy gyönyörű lakásba San Franciscóban. Nagyon fel volt dobva.

De a jól ismert törekvés – többet elérni, magasabbra jutni, a legjobbnak lenni a kortársai között – ide is követte őt. „Állandóan dolgoztam, előléptettek, de nem volt egyensúly az életemben, és nem tudtam egészséges módon megbirkózni a stresszel” – mondta Amanda. Helyette a régi, egészségtelen szokások felé fordult. Egyik este, miután a barátaival italozott és kokainozott, leült a lakóháza előtti járdaszegélyre, és az öngyilkosságot fontolgatta. „Az a kétségbeesett érzésem támadt, hogy nem bírom tovább – emlékezett vissza. – Teljesen kimerültem, és csak véget akartam vetni ennek az egésznek.”

Depressziója egyre mélyült, és hamarosan munkaidőben is elkezdett inni. Egyik este hazafelé tartva a rendőrség megállította, és ittas vezetéssel vádolták meg. Közel egy évtizednyi túlzásba vitt alkoholizálás és kábítószer-használat után a letartóztatása arra kényszerítette, hogy szembenézzen a problémájával, és a szüleit is arra kényszerítette, hogy elfogadják a valóságot, miszerint lányuk, akinek úgy tűnt, mindene megvan, belül teljesen üresnek érzi magát.

Amanda elvonóra ment. Most már két éve józan. Terapeutához jár, és lassan leveti magáról az elvárások két évtizeden át rápakolt súlyát. „Egész életemben úgy éreztem, hogy tökéletesnek kell lennem, különben az emberek nem fognak szeretni” – mondta nekem. Ez a gondolkodásmód annyira beléivódott, hogy kétli, valaha is teljesen le tudja vetkőzni: „Még mindig teljesíteni akarok, még mindig el akarok érni valamit, de most már igyekszem nem büntetni magam annyira, ha nem sikerül.”

VESZÉLYEZTETETT CSOPORT?

Amikor Suniya Luthar elkezdte tanulmányozni az amerikai tizenévesek életét, munkája a belvárosi élet kihívásaira összpontosított. A Yale kutatójaként az 1990-es években Luthar egy olyan tanulmányon dolgozott, amely egy csapat tinédzser életét követte nyomon, amire rányomta a bélyegét a szegénység, a bűnözés és a kábítószerezés.1 Mivel szüksége volt egy kontrollcsoportra, amellyel összehasonlíthatta az eredményeit, egy közeli jómódú közösségben keresett tizenéves alanyokat, akiknél ugyanazokat a változókat követte nyomon: a depresszió, a szabályszegő viselkedés, valamint a drog- és alkoholfogyasztás arányát.

Legnagyobb meglepetésére azt találta, hogy a felső középosztálybeli kertvárosi fiatalok a vizsgálat számos mutatójában rosszabbul teljesítettek: az átlagos tinédzsereknél és a belvárosi gyerekekhez képest is jelentősen nagyobb valószínűséggel használtak alkoholt, marihuánát és kemény drogokat; különösen a kertvárosi lányok szenvedtek a klinikai depresszió sokkal magasabb szintjétől, és mindkét nemnél a normálishoz képest enyhén magasabb volt a klinikailag jelentős szorongás. Luthar számára a tanulmány eredményei ellentmondtak a józan észnek. Mások számára egyszerűen tévedésnek tűntek. „Kezdetben ellenállást váltott ki az a gondolat, hogy ezek a gyerekek, akiknek mindenük és minden lehetőségük megvan, rosszabbul érezhetik magukat a bőrükben, mint az átlagos amerikai gyerekek, nem is beszélve a szegénységben élőkről” – mondta Luthar. Az emberek nem tudtak megbirkózni a tanulmány eredményeivel. Luthar szerint az amerikaiak azt feltételezik, hogy a gazdagság egyenlő a jó közérzettel, vagy legalábbis megvédi a gyerekeket az effajta nehézségektől.

Az irányadó tanulmány napvilágra kerülése óta eltelt években Luthar és más tudósok is rájöttek, hogy a gyerekeket nem az teszi veszélyeztetetté a klinikailag magas szintű szorongás, depresszió és kábítószer-használat szempontjából, hogy felső középosztálybeli családban nőnek fel, hanem az, hogy olyan környezetben válnak felnőtté, ahol könyörtelen nyomás nehezedik rájuk.2 A Robert Wood Johnson Alapítvány (RWJF) befolyásos közegészségügyi és szakpolitikai szakértőinek 2018-as jelentése3 megnevezte a serdülők jó közérzetét negatívan befolyásoló legfontosabb környezeti tényezőket. Ezek között szerepelt a szegénység, a trauma, a diszkrimináció és a „túlzott teljesítménykényszer”. Az RWJF jelentése szerint „a családi és/vagy iskolai környezet, amelyet a sikerre vagy a mindenki más felülmúlására irányuló rendkívüli nyomás jellemez – ami gyakran, de nem kizárólag a nagy jólétben élő közösségekben fordul elő –, nagyon káros hatással lehet a fiatalokra, többek között magas szintű stresszt és szorongást, illetve alkohol- és drogfogyasztást és függőséget okozhat”.4 Az akár faji, osztálybeli, etnikai vagy identitásbeli hovatartozásuk miatt peremre szorult diákok a stressz egy további, ijesztő rétegét is megtapasztalhatják, ami még nehezebbé teszi számukra a boldogulást.

Ezek a kompetitív iskolák, ahol az átlagos teszteredmények az országos pontszámok felső negyedébe tartoznak, gyakran olyan közösségekben találhatók, ahol sok család jövedelme országosan a felső 20 vagy 25 százalékba esik – régiótól függően nagyjából évi 130 000 dollár fölé. Természetesen ezekben az iskolákban és közösségekben olyan családok is élnek, akiknek a jövedelme nem a felső egynegyedben van, és a diákok ugyanolyan intenzíven szenvedhetnek az állandó teljesítménykényszertől. Más szóval nem a család jövedelme, hanem az a környezet árthat a fejlődésnek és lehet hatással az általános egészségi állapotra, amelyben a gyerek felnő. Hiába minden előnyük, sok általam megismert, kiválóan teljesítő diák szorongónak, depressziósnak és magányosnak írta le magát. Ahogy az egyikük elmondta: „A középiskolában súlyosan depressziós voltam, és legtöbbször alig tudtam magam összeszedni, részben a jegyek és az eredmények körüli mérgező légkör miatt mind az iskolában, mind a baráti körömben.”5

A Stanford Egyetemmel kapcsolatban álló, kutatásokat folytató szervezet, a Challenge Success az ország 43 000 diákja között végzett felmérése szerint a középiskolások több mint kétharmada számolt be arról, hogy „gyakran vagy mindig aggódik” az egyetemi felvételi miatt.6 Ha valaki olyan közösségben él, amelynek kiválóan teljesítő tagjai a siker szigorú definícióit követik, ha a barátok ugyanazokért a vezető pozíciókért, ugyanazokért a csapatokért, ugyanazokért az egyre exkluzívabb egyetemekre való felvételért versengenek, akkor olyan környezetben nő fel, ahol túlzó elvárások uralkodnak.

Azt feltételezhetnénk, hogy a mentális egészséggel kapcsolatos problémák megoldódnak, amint ezek a diákok bekerülnek az egyetemre. De úgy tűnik, ez nem így van. A főiskolai és egyetemi kampuszokon már a Covid–19-világjárvány pusztító hatásai előtt is egyre nagyobb gondot jelentettek a mentális egészséggel kapcsolatos problémák. A világjárvány előtt készült felmérések szerint ötből három hallgató számolt be arról, hogy az előző egy évben nyomasztó szorongást tapasztalt, ötből kettő pedig arról, hogy túl depressziós volt ahhoz, hogy megfelelően végezze a dolgát.7 2020-ban egy harvardi munkacsoport tizenöt hónapon át zajló vizsgálata megállapította, hogy az ottani diákok „nagy fokú stressztől, túlterheltségtől, a társaikhoz való alkalmazkodással kapcsolatos aggodalmaktól és az egészséges megküzdési stratégiák fenntartásának képtelenségétől szenvednek. A tanórán kívüli tevékenységek ahelyett, hogy egyhangú megkönnyebbülést nyújtottak volna, gyakran versengéshez vezettek, és a stressz újabb forrását jelentették”.8 Ami a középiskolában kezdődik, az egyetemen folytatódik.

A stressz magas szintje – bármi legyen is a forrása – szintén növeli a fiatalok hosszú távú rossz fizikai egészségi állapotának kockázatát. Amikor veszélyt észlelünk, a szervezetünk olyan hormonokat választ ki, mint az adrenalin és a kortizol, hogy átmenetileg élesebbé tegye a figyelmünket. Szervezetünk úgy van megtervezve, hogy a közvetlen kockázat elmúltával visszatérjen kiindulási állapotához, hogy felépüljön. A testünket nem arra tervezték, hogy kezelni tudja a krónikus, soha nem múló pszichológiai stresszt. Az állandó éberség állapota a kapcsolódó neurokémiai anyagok és hormonok folyamatos áramlásával rövid és hosszú távú károkat okozhat, beleértve a szívbetegségeket, a rákot, a krónikus tüdő- és májbetegségeket, a cukorbetegséget és a stroke-ot. Úgy tűnik, hogy a kábítószerrel való visszaélés megnövekedett kockázata felnőttkorban is fennáll. Egy tanulmány megállapította, hogy huszonhat éves korukra a jól teljesítő iskolák egykori diákjai kétszer-háromszor nagyobb valószínűséggel küzdenek majd függőséggel, mint középosztálybeli társaik.9

„Ennek a generációnak a kritikusai azt mondják, hogy ezek a gyerekek el vannak kényeztetve, és túlságosan burokban élnek, de szerintem épp az ellenkezője igaz – állítja Luthar. – Agyonnyomják őket az elvárások, az, hogy egyre többet és többet kell teljesítseniük.” Ezek a diákok fiatal életüket egyfajta aranyozott présben töltik, ami kívülről ragyog, de benne lenni büntetés. Minden győzelem még nagyobb elvárásokat támaszt: nehezebb órák, keményebb versenyek. Még az olyan tevékenységek is, amelyeknek szórakozásról és stresszcsökkentésről kellene szólniuk, mint a sportolás vagy a zenélés, eszközzé válnak egy cél érdekében, ami az egyetemi felvételi dosszié minél tetszetősebbé tétele. A velük való beszélgetések során kristályosodott ki számomra, hogy mennyire mérgező ez a nyomás. Egy New York-i diák felidézte, hogy az általános harmadik osztályában sírva fakadt, mert úgy gondolta, hogy a matematikából kapott hármas miatt elszállt az esélye, hogy bejusson a Harvardra és „jó élete legyen”.

A legjobb szándékunk ellenére mi, felnőttek gyakran felerősítjük a nyomást. Az elmúlt harminc évben, mialatt a világ egyre versengőbbé és bizonytalanabbá vált, a szülők erősen hittek abban, hogy a gyerekkori sikerek – a jegyek, a kupák, az önéletrajzok – jelentik a legbiztosabb utat a biztonságos, boldog felnőtt élethez. Ez a hit újradefiniálta a gyerekkort, a családi prioritásokat és a mindennapi élet ritmusát. Noha könnyű azt mondani, hogy azok a szülők, akik minden ébren töltött órájukat a gyerekeik életének optimalizálásával töltik, túlzó kivételek, országszerte számtalan szülő küzd azzal, hogy rájöjjön, meddig kell elmenni, hogy lépést tudjon tartani a növekvő elvárásokkal.

Az ösztön arra késztet minket, hogy helyesen cselekedjünk a gyermekeink érdekében, de mikor válik a „helyes” valami mássá? Akkor, amikor családok a jövedelmük több mint tíz százalékát a gyerek sportolására költik? Vagy amikor nem azért vesznek fel matektanárt, mert a gyerekük nehezen boldogul, hanem azért, mert szeretnének előnyt szerezni neki az osztálytársaival szemben? Vagy amikor egy kétes orvosi diagnózison alapuló igazolást szereznek, hogy a gyerekük több időt kapjon a dolgozatokra? Mit tegyen egy szülő az olyan helyeken, mint a connecticuti Weston vagy a massachusettsi Newton, ahol a The Wall Street Journal egyik cikke szerint a diákok 25-30 százalékánál diagnosztizálnak olyan tanulási zavart, amely lehetővé teszi számukra, hogy hosszabb ideig írják a dolgozatokat?10 (Hasonlítsuk ezt össze az alacsony jövedelmű közösségekben hasonló diagnózist kapó 1,6 százaléknyi diákkal.11) Azok a szülők, akik belemennek ebbe a játékba, azon gondolkodnak, hogy vajon valóban boldogabb-e a gyerekük; azok a szülők, akik nem mennek bele, vagy nem engedhetik meg maguknak, azon, hogy miként lehet leküzdeni a gyermeküket hátrányos helyzetbe hozó egyenlőtlen feltételeket.

Szülőként magam is beleestem ebbe a teljesítménycsapdába. Vannak napok, amikor elönt a gyerekeim iránt érzett büszkeség. Csodálom, hogy milyen kivételes emberek, és hogy miként formálódnak még kivételesebbé, és mindent megadnék, hogy segítsek nekik megtalálni az örömöt, a boldogságot és a célt. Más napokon eluralkodik rajtam a szorongás. Minden augusztusban, amikor összeállítom a tanórák utáni sport- és iskolán kívüli programokat, óraműpontossággal rám törnek a félelmek, hogy vajon a megfelelő tevékenységekre és sportágakra írattam-e be őket, vagy van valami jobb. Vajon túl elfoglaltak a gyerekeim? Vagy nem eléggé elfoglaltak? Minden tőlem telhetőt megteszek? Vagy inkább túl sokat?

Amikor William, a legidősebb gyerekem elkezdte a hatodik osztályt, valahogy arra a meggyőződésre jutottam, hogy lassan lejár az idő arra, hogy megtalálja a „szenvedélyét”. Úgy tűnt, nagyon sok ismerős szülő már rájött, mitől különleges a gyereke: volt hegedűs csodagyerek, futballsztár és bimbózó sakkrajongó. Hallottam olyan harmadikosokról, akik részt vettek az iskolai Scrabble-bajnokságon. Az egyik fiú, akit ismertem, annyira megszállottja volt az ókori leleteknek, hogy az anyja beíratta a nyári szünetben egy régészeti ásatásra. Milyen lappangó érdeklődést és tehetséget hagytam figyelmen kívül a saját három gyerekemnél?

William mindig is szerette az építészetet és a formatervezést. Amikor fiatalabb volt, a hálószobája padlóját fakockákból készített „városokkal” borította be, görög templomokra emlékeztető építményeket alkotva. Ahogy idősebb lett, egész délutánokat töltött azzal, hogy új világokat képzelt el, amelyeket a legóiból megalkothatott. Amikor utaztunk, mindig felfelé nézett, észrevette és rámutatott az épületek szokatlan homlokzataira a városokban, amiket bejártunk. Nem az a kötelességem, hogy segítsek táplálni ezt a szenvedélyt?

A szülői szerepem szenvedélyétől fűtve rákerestem a New York-i építészeti és formatervezési tanfolyamokra, és a csúcson kezdtem, szó szerint és átvitt értelemben is. Felhívtam a Cooper Hewitt Smithsonian Design Múzeumot, amely egykor Andrew Carnegie iparmágnás otthona volt, és az Upper East Side-on sorakozó múzeumok egyike. Amikor nagy komolyan megkérdeztem, hogy van-e tanfolyamuk hatodikosoknak, azt válaszolták, hogy nincs. Enyhe kuncogást véltem hallani a válaszban. Ezután végigmentem a listán, egészen az aljáig. Az egyik iskola, amely bevezető kurzust kínált az építészetbe, megkérdezte, hogy a fiamnak van-e alapismerete a CAD-számítógépes tervezőszoftverről, amelyet építészek, feltalálók és mérnökök használnak hidak, felhőkarcolók, rakéták és egyéb dolgok tervezéséhez. Azt mondtam, hogy nem, még nincs.

Nem csüggedtem, folytattam a keresést. Végül egy helyen mégis bekapták a horgot. Az illető, aki felvette a telefont, azt mondta, hogy ha a fiam szeretne beülni egy esti tanfolyamra, amelynek az építészetbe való bevezetés a témája, és idősebb középiskolásoknak és egyetemistának szól, és ha ott maradok én is vele, akkor beiratkozhat. Amikor izgatottan közöltem a hírt Williammel, egyenesen a szemem közé nézett, és azt mondta: „Anya, én szeretem az építészetet. Kérlek, ne vedd el tőle a kedvem!”

Az elmúlt generációknál az, hogy valaki két egyetemi végzettségű, dolgozó szülővel rendelkezett, mint az én gyerekeim, általában azt jelentette, hogy a család felfelé ívelő pályán van, vagy akár már meg is teremtette az anyagi biztonságát. De az, hogy szülőként azon aggódtam, hogy a gyerekeim ne „maradjanak le”, nem csak az én szeszélyem volt, ahogy az mostanra kiderült a számomra. Ez a szorongás egy új, szélesebb körű kulturális trend tünete volt, amely főként az olyan közösségekben vert gyökeret, mint az enyém, ahol elsősorban egyetemi végzettségű, diplomás emberek élnek. A mi felnőtté válásunk alatt a szüleink talán bátorítottak minket, vagy vettek nekünk egy futócipőt, de többnyire a pálya széléről figyelték a sikereinket. Manapság sok szülő érzi úgy, hogy az ő feladata sikeressé tenni a gyerekeit, és ha kell, benyomni őket az élvonalba. Ennek a trendnek azonban meg kell fizetni az árát, mind a szülőknek, mind a gyerekeknek.12

Ha így erőltetik az embert valamire, az olyan érzést szülhet, hogy nem veszik emberszámba. A New York állambeli Brooklynban egy jól teljesítő állami középiskola végzős diákja elküldött nekem egy vezércikket, amelyet az iskolaújságnak írt. Ez állt benne: „Sokan közülünk kénytelenek hamis kedvtelésekkel rendelkező hamis személyiséget magukra ölteni, hogy ne maradjanak le a »társadalmi státusz« terén és az egyetemi felvételi folyamatban.” Szerinte a kitűnési kényszer paradox módon hatott az ő generációjára, arra kényszerítve a diákokat, hogy egy saját maguktól idegen személyiséget öltsenek magukra, és megjátsszák a lelkesedést, csak hogy vonzóak tűnjenek a top egyetemek számára. A diákok elégedetlen tanulókká válnak, akiket a jó jegyek és az elismerések megszerzése köt le ahelyett, hogy valódi érdeklődést mutatnának a tananyag iránt. „Abban a reményben, hogy olyannak lássanak minket, amilyenek vagyunk, olyanná tettek minket, amilyenek nem vagyunk” – vonta le a következtetést.

Erik Erikson pszichológus rámutatott, hogy a serdülők legfontosabb feladata a személyes identitástudat kialakítása. Ezt a folyamatot azonban aláássa, ha a kamaszok úgy érzik, hogy kiemelkedően kell teljesíteniük vagy tökéletesnek kell lenniük ahhoz, hogy szeressék őket. A kamaszok túlzottan függenek mások véleményétől, ha arról van szó, hogy kik is ők valójában, és mennyit érnek. És ha úgy tűnik, hogy az értékük kizárólag attól függ, hogy megelőzzék a társaikat, könnyen lehet, hogy nem fognak tudni kifejleszteni magukban egy belső értelmet és célt. Így az eredmények elérése nem lesz kielégítő a számukra, és ez kiégéshez és cinizmushoz vezethet.

Nem csak a diákok érzik úgy, hogy megrekedtek ebben a fárasztó versenyben. Sok megkérdezett szülő is azt mondta, hogy úgy érzi, a túlságosan kompetitív társadalmi normák csapdájába esett. Az általam megkérdezett több mint hatezer szülő túlnyomó többsége – 80 százaléka – egyetértett azzal, hogy a közösségükben élő gyerekek „túlzott nyomás alatt állnak”. Arra a kérdésre, hogy honnan jön ez a nyomás, több mint 80 százalékuk a többi szülőt jelölte meg elsődleges forrásként. Egyikük ezt írta: „Az a hely, ahol élünk, minden szinten kompetitív. Sokan végtelen erőforrásokkal rendelkeznek ahhoz, hogy felülmúlják a te gyerekedet, ha emellett döntenek, vagy ha ez a szükséges lépés. A gyereked hazajön, elmondja, ki mit csinál, mit eszik, mit visel, miben vesz részt, hova megy nyaralni, satöbbi, és te úgy érzed, hogy lépést kell tartanod, és meg kell adnod neki ugyanazokat a lehetőségeket, mert ezt látja maga körül. Ez az a környezet, amelyben felnő.”

Megkértem ezeket a szülőket, hogy rangsorolják azokat a dolgokat, amelyeket leginkább akarnak a gyermekeiknek: boldogságot, sikert, céltudatosságot akarnak, és hogy a gyerek a társadalom együttérző tagja legyen.13 Azt is megkérdeztem tőlük, hogy szerintük mi a legfontosabb a többi szülő számára a közösségükben. A szülők közel 80 százaléka úgy vélte, hogy a többi szülő egyik legfontosabb prioritása az „iskolai és szakmai siker”. De csak a szülők 15 százaléka nevezte ezt meg a saját első vagy második prioritásaként, ami olyan ellentmondás, amely jól tükrözi, hogy a szülők mennyire azt érzik, hogy szembe kell szállniuk egymással. Bár talán sok szülő nyugtalankodik és aggodalmaskodik a gyerekekre nehezedő nyomás miatt, senki sem akar elsőként kiszállni a versenyből, és el sem tudják képzelni, hogy ezt hogyan is tennék.

A megkérdezett szülők egyike sem mondta, hogy végső soron azt szeretné, ha a gyereke a focicsapat kapitánya, kitűnő tanuló, vagy Rhodes-ösztöndíjas tudós lenne. Egyszerűen csak boldog, produktív és tartalmas életet akartak a gyerekeiknek. Még Amy Chua, a Battle Hymn of the Tiger Mother című könyvi szerzője is azt mondta: „Ha megnyomhatnék egy varázsgombot, és választhatnék a gyermekeim boldogsága vagy sikere között, nem kérdés, hogy a boldogságot választanám.”14

De nincs varázsgomb, és a boldogsághoz vezető utat az emberek egyre inkább úgy értelmezik, mint egy magas tétekkel játszott gyorsulási versenyt a „sikerhez”. A szülők számára már önmagában a logisztika is megterhelheti még a legszilárdabb házasságot is. És van, amikor egyszerűen nem tudunk mindent összeegyeztetni, amikor a szombatok és a vasárnapok tele vannak focimeccsekkel, iskolai projektekkel és sakkversenyekkel. Egy focipálya szélén állva az ónos esőben egyszer körülnéztem, és azon tűnődtem, hogy hogyan csinálják végig ezt a többiek hétről hétre, évről évre, több gyerekkel is? Egyáltalán miért csináljuk?

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Montserrat – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Playfair Display – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License