részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
The Storyteller – Tales of Life and Music
© 2021 by David Eric Grohl

Fordította Pritz Péter

Hungarian translation © 2022 Pritz Péter
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Jeanne Reina
Borítókép © Magdalena Wosinska/HarperCollins Publishers

ISBN 978 963 479 999 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Virginia Grohlnak

– nélküle a történeteim egészen mások lennének.

Jordyn Blumnak

– annyival szebbé és izgalmasabbá tetted a történetemet.

Violetnek, Harpernek és Opheliának

– kívánom, hogy mindegyikőtök története olyan csodálatos és egyedi legyen, mint amilyenek ti vagytok.

Tartalom

Előszó: Told fel a hangerőt

I. A helyszín bemutatása

A DNS nem hazudik

Első szívfájdalmam: Sandi

A sebek belül vannak

Tracey egy punk rocker

A John Bonham-szeánsz

II. Az építkezés

Ajánlom, hogy jó legyél

Persze, leszek a kutyád!

Minden nap egy új fejezet

Ez egy életre szól

Körülvettek minket, és nem volt menekvés

A szakadék

III. A pillanat

Elment

A szívtipró

Édes Virginia

Ez az, amit akartam

IV. Utazgatás

Át a hídon Washingtonba

Ittas vezetés odalent délen

Kezdett az élet begyorsulni

Swing az AC/DC-vel

Inspirálva, már megint

V. Élni az életet

Esti mesék Joan Jett-tel

Az apa-lánya tánc

Violet bölcsessége

Konklúzió: Még egy lépés a gyalogátkelőhelyen

Köszönetnyilvánítás

Előszó
Told fel a hangerőt

Néha elfelejtem, hogy öregszem.

Az eszem és a szívem kegyetlen trükköt űznek velem, a fiatalság téves illúziójával vernek át azzal, hogy a világot minden reggel egy idealista, pajkos, lázadó fiú szemén át üdvözlik, aki a lehető legegyszerűbb dolgokban leli meg örömét és boldogságát.

Bár ha belenézek a tükörbe, a kép rögtön emlékeztet arra, hogy már nem az a kissrác vagyok, aki olcsó gitárján gyakorolt mindennap órákon át halom lemeze közt a szobájában abban a reményben, hogy kiszakadhat a megkötésekkel és elvárásokkal teli kertvárosi létéből. Nem, már nem az vagyok. A tükörből egy viharvert mosolyú, csorba fogsorú férfi néz rám vissza, akinek a fogai azért repedtek és koptak meg, mert az évek alatt a mikrofon ledarálta róluk a zománcot. Látom a táskákat a szemem alatt, amik a több évtizedes jetlagnek köszönhetők, és annak, hogy az alvást gyakran áldoztam fel az élet élvezetének oltárán. És látom a szakállamban az ősz foltokat. És hálás vagyok mindezért.

Évekkel ezelőtt felkértek, hogy lépjek fel New York Cityben a 2012. december 12-én tartott Sandy Hurrikán Segélykoncerten. A Madison Square Gardenben a hurrikán károsultjai javára rendezett eseményen a rock and roll elnökei léptek fel: Paul McCartney, a Rolling Stones, a Who, Roger Waters és számtalan más világhírű zenész. Az est egyik promótere megkérdezte, hogy csatlakoznék-e ezen ikonikus előadókhoz, és hajlandó lennék-e néhány olyan rajongóval fotózkodni, akik nagy összegekkel támogatták a károsultak ügyét. Megtisztelve éreztem magam, és örömmel mondtam igent a kérésre. Miközben a backstage labirintusában bolyongtam, azt képzeltem, hogy a terem tele lesz a rock and roll történetének legkiemelkedőbb alakjaival, akik brit akcentussal beszélve, bőrdzsekiben fognak általános iskolás tablófotó beállításokban fotózkodni. Amikor beléptem, meglepődve láttam, hogy csak két fellépő van jelen, akik a szoba két sarkában álltak. Egyikük úgy nézett ki, mint egy vadonatúj sportkocsi. Tökéletesre festett haj, szoláriumozott bőr és egy nemrégiben helyreállított mosoly, ami olyan fényes volt, mint a friss Chiclets rágógumik külseje. (Persze látszott, hogy mindez azért történt, hogy lehetőleg elfedje az illető korát, amivel épp az ellenkezőjét érte el: úgy nézett ki, mint egy fal, amit túl sokszor festettek már át.) A másik ember úgy festett, mint egy kiégett, felspécizett Oldsmobile. Ősz dróthaj, mélyen ráncolt mogorva arc, olyan fogak, amik akár George Washingtoné is lehettek volna, és egy hordótest, amit olyan szűk fekete pólóba préselt, hogy azonnal lerítt róla: ő kurvára leszar mindent.

Lehet, hogy a reveláció, mint olyan, közhelyesen hangzik, de abban a pillanatban felvillant előttem a jövőm. Akkor és ott eldöntöttem, hogy én ez utóbbi figura leszek majd. Hogy az elkövetkező éveket azzal fogom ünnepelni, hogy örülök annak, hogy nyomot hagynak rajtam. Hogy én inkább a rozsdás Oldsmobile leszek, és nem érdekel, hogy hányszor kell majd útközben bebikázni a motort. Végül is nem kell mindent kipolírozni. Ha bent hagysz egy Pelham Blue Gibson Trini Lopez gitárt a tokjában ötven évre, akkor úgy fog kinézni, mintha most hozták volna ki újonnan a gyárból. De ha a kezedbe veszed, megmutatod a napnak, hagyod levegőzni, ráfröccsen az izzadságod, és kurvára JÁTSZOL rajta, akkor idővel a felületének egyedi árnyalata lesz. És mindegyik hangszer tökéletesen máshogy „öregszik”. És számomra ez a gyönyörűség. Nem a tökéletesre csiszoltság, hanem az individualitás, az idő és a bölcsesség útkoptatta szépsége.

Csodával határos módon a memóriám relatíve ép maradt. De az életem történéseit nem hónapokhoz vagy évekhez kötöm, hanem zenei emlékekhez. Az elmém megbízhatóan támaszkodik dalokra, albumokra, zenekarokra, ha épp egy adott periódust vagy helyet kell felidézni. A hetvenes évek AM rádió korszakán át az összes színpadi fellépésemig bezárólag meg tudom mondani, hogy éppen ki szólt, mi szólt, hol és mikor egy-egy olyan dal első taktusaiból, amely egy hangfalból valamikor beköltözött a lelkembe. Vagy az én lelkemből a ti hangfalaitokba. Vannak olyan emberek, akiknek az emlékeit például egy íz, egy kép vagy egy illat hívja elő. Az én emlékeimet hangok hívják elő, melyek mintha egy befejezetlen mixtape-en sorakoznának, ami arra vár, hogy elküldjék.

Bár én nem szoktam tárgyakat gyűjteni, pillanatokat azért gyűjtök. Ebben az értelemben az életem mindennap lepereg a szemem előtt és a fülemben. Jelen könyvben összegyűjtöttem belőlük néhányat – a legjobb tudásom szerint. És ezek az emlékek természetesen telis-tele vannak zenével.

És az olykor hangos lehet.

Toljátok fel a hangerőt, és hallgassátok őket velem együtt!

I.
A helyszín bemutatása

A DNS nem hazudik

– Apa, meg akarok tanulni dobolni!

Tudtam, hogy el fog jönni ez a nap.

Állt a nyolcéves kislányom, Harper, és nézett rám nagy, barna szemével, mint Cindy Lou Who A Grincs (How the Grinch Stole Christmas) című filmből. Apró kis kezében izgatottan fogta az egyik pár szálkás dobverőmet. A középső gyermekem, „mini-me”, a lányom, aki külsőre a legjobban hasonlít rám. Mindig is tudtam, hogy egy nap majd érdekelni fogja a zene, de… pont a dob? Annál lejjebbről nem is lehet kezdeni. Az a klasszik „szortírozó a postázóban”-pozíció.

– Dobolni? – kérdeztem vissza magasra húzott szemöldökkel.

– Aha! – cincogta vigyorogva a fogai közt.

Egy pillanatra elgondolkoztam, és közben megrohantak a szentimentális érzelmek, amitől gombóc lett a torkomban.

– Jó, és azt szeretnéd, hogy én tanítsalak meg? – kérdeztem.

Kockás Vans cipőjében egyik lábáról a másikra állt, aztán szégyenlősen bólintott:

– Aha.

Azonnal elöntött az apai büszkeség, és széles vigyorra húzódott a szám. Megöleltük egymást, majd kéz a kézben elindultunk fel az irodámba, ahol a régi dobfelszerelésemet tartottam. Ezt az emléket örökké őrzöm; olyan momentum volt ez, mint amilyeneket érzelmes Hallmark-filmekben vagy szuper emocionális Super Bowl-reklámokban lát az ember, olyan reklámokban, amiktől még a legkeményebb monster truck rajongók is könnyel áztatják buffalo csirkeszárny kosarukat.

Amikor beléptünk az irodámba, eszembe jutott, hogy soha nem tanultam dobolni, és így elképzelésem sem volt, hogyan kell valakit megtanítani rá. Mindössze egy óra formális képzésben volt részem: egy kivételes jazzdobostól, Lenny Robinsontól vettem egy leckét, akit anno vasárnap délutánonként láttam egy Washington D. C.-beli One Step Down nevű jazzklubban. A Pennsylvania Avenue-n lévő kis helyen gyakran fordultak meg neves, turnézó zenekarok, továbbá minden hétvégén jazz workshopokat tartottak ott. A házi zenekar (amelyet a washingtoni jazzlegenda, Lawrence Wheatley vezetett) hétvégénként lejátszott egy pár koncertet a sötét, zsúfolt teremben, majd feltörekvő zenészeket hívtak fel a színpadra, hogy együtt jammeljenek velük. A nyolcvanas években voltam tinédzser, és ezek a vasárnapi workshopok közös rituáléinkká váltak anyukámmal. Ültünk egy kis asztalnál, rendeltük az italokat meg az előételeket, és közben néztük a zene mestereit, akik órákon át játszották a csodálatos, improvizációs, tradicionális jazzt. Sosem tudhatta az ember, hogy mire számíthat a klub csupasz, vörös téglás falai közt, ahol állt a füst a levegőben, és ahol csak és kizárólag a zene hangját lehetett hallani, mert beszélgetni szigorúan tilos volt. Tizenöt éves voltam ekkor, és punk rock megszállottságom csúcsán csak a leggyorsabb és legzajosabb zenéket hallgattam, de valahogy magával ragadott a jazz emocionalitása. Volt valami gyönyörűség és dinamikusság a jazz kaotikusságában, ami megragadott, ellentétben például a konvencionális modern popzenével, amitől úgy viszolyogtam, mint az Ómen című filmben a gyerek a templomban. Voltak strukturált és kevésbé strukturált jazz-zenék. De a legjobban Lenny Robinson dobjátékát szerettem az egészben. Úgy játszott, hogy olyat még soha nem láttam punk rock koncerten. Egyszerre volt robosztus és elegánsan precíz, és úgy játszott, hogy az ember azt gondolhatta magában: „hmm, ez nem is lehet nehéz” (azóta persze tudom, hogy ez nem így van). Egyfajta zenei ébredés volt ez számomra. Mivel én koszos párnákat püfölve tanítottam meg magam hallás után dobolni, sosem hallottam, hogy valaki azt mondta volna, hogy „ez jó”, „ez nem jó.” Ettől viszont a játékom tele volt elvadult, következetlen és állatias megnyilvánulásokkal. Én voltam Állat a Muppet-show-ból – csak technikai képzettség nélkül. Lenny nyilvánvalóan tanult valamennyit dobolni, engem pedig lenyűgözött az, ahogy uralta a hangszerét és az a feeling, amivel játszott. A „tanáraim” akkoriban a gyors, disszonáns, fülsiketítő punk rock lemezeim voltak, amelyeken olyan dobosok játszottak, akiket a legtöbben egyáltalán nem mondanának „tradicionálisnak”, de nyers zsenialitásuk tagadhatatlan volt. Örökre és nagyon sokkal tartozom az underground punk rock színtér meg nem énekelt hőseinek. Az olyan dobosoknak, mint Ivor Hanson, Earl Hudson, Jeff Nelson, Bill Stevenson, Reed Mullin, D. H. Peligro vagy John Wright… (a lista fájdalmasan hosszú). A mai napig hallani visszhangjaikat a játékomban. Kitörölhetetlen hatásuk olyan dalokban érhető tetten, mint például a „Song for the Dead” a Queens of the Stone Age-től, a „Monkey Wrench” a Foo Fighterstől, vagy akár a Nirvana „Smells Like Teen Spirit”-jében is – csak hogy egy néhányat említsek. Ezek a zenészek elméletben nagyon távol álltak Lenny világától, de mégis volt bennük valami közös, mégpedig az a csodálatos, strukturált káosz, ami áradt belőlük, és amit annyira szerettem hallgatni vasárnaponként a One Step Downban. És arra törekedtem, hogy ezt én is elérhessem.

Egy fülledt nyári délután anyám és én úgy döntöttünk, hogy a születésnapját azzal ünnepeljük, hogy részt veszünk a klubban egy újabb workshopon. Hamar közös időtöltésünkké vált a vasárnapi jazzklub, és ez a mai napig dédelgetett emlékeim közé tartozik. Egyik barátom sem lógott a szüleivel, pláne nem egy jazzklubban Washington D. C. belvárosában, és ettől azt gondoltam, hogy anyám eredendően cool, és ez még inkább megerősítette a kettőnk közti köteléket. Az X generáció, a válások és a diszfunkcionális családok korában mi konkrétan barátok voltunk. És vagyunk a mai napig!

Azon a délutánon, miután megettünk néhány adag sült krumplit, és már megnéztük Lawrence Wheatley kvartettjének jó néhány szettjét, anyám odafordult hozzám:

– David, felmennél a színpadra, és beülnél a zenekarhoz születésnapi ajándékként nekem? – kérdezte.

Na most nem emlékszem egész pontosan, hogy mi volt erre a reakcióm, de valami olyasmi lehetett, hogy:

– BAZMEG, NEKED ELMENT A JÓZAN ESZED?

Elvégre még csak pár éve kezdtem el dobolni (párnákon), és mivel összekarcolt punk rock lemezeket hallgatva tanultam, KÖZEL SEM álltam készen arra, hogy odaálljak és JAZZt játsszak ekkora nagymenőkkel. Elképzelhetetlenül lehetetlen kérés volt. Mintha az oroszlánok elé vetettek volna. Hatalmas világégésnek néztem elébe. Ugyanakkor meg anyukámról volt szó, aki meg volt annyira jó fej, hogy eleve idehozott… úgyhogy…

Vonakodva, de belementem a dologba. Lassan felálltam az asztalunktól, és keresztülmentem a jazzrajongók tömegén, hogy kitöltsem a színpad mellé kitett, kávéfoltos jelentkezési ívet.

Mindössze két dolgot kérdeztek: „név” és „hangszer”. Végignéztem a jelentkezők listáját, akik mind rutinos, nagy tudású zenészeknek tűntek, majd remegő kézzel odafirkantottam a nevem: „David Grohl – dob”. Olyan volt, mintha a saját halálos ítéletemet írtam volna alá. Visszaszédelegtem, és miközben ültem le, úgy éreztem, hogy minden tekintet rám mered. Azonnal izzadni kezdtem a szakadt farmerom és a punk rock pólóm alatt. Mit tettem? Ebből semmi jó nem sülhet ki! A percek óráknak tűntek, miközben a klub szent falai közt a zenekar egymás után szólította színpadra egyik bámulatos zenészt a másik után, hogy a vájt fülű közönséget szórakoztassa. Mindegyikük tök lazán odatette magát a jazzarcok közt. Pillanatról pillanatra ment el az önbizalmam. Összeszorult a gyomrom, izzadt a tenyerem, hevesen vert a szívem, és közben ültem, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy figyelemmel tudjam követni a zenekar eszméletlen ritmusváltásait. Hogy a halálba lehet ezekkel az elképesztő zenészekkel tartani a lépést, velük, akik minden héten itt tündökölnek a színpadon? Csak ne én legyek a következő, légyszi – gondoltam magamban. Istenem, kérlek…

Nem sokkal később Lawrence Wheatley búgó baritonján déli akcentussal bejelentette a következő fellépőt, és rémisztő szavai a mai napig kísértenek:

– Hölgyeim és uraim, fogadják szeretettel a doboknál… David Grohlt!

Szórványos tapstól kísérve bizonytalanul felálltam, és a taps még inkább alábbhagyott, amikor az emberek meglátták, hogy egyáltalán nem egy jazzlegenda vagyok, hanem csak egy sovány, kertvárosi punk gyerek, vicces frizurával, koszos Converse tornacipőben, KILLING JOKE pólóban. A zenekar tagjainak tekintetéből olyan rémület áradt, mintha maga a kaszás közeledett volna feléjük. Felmentem a színpadra, a nagy Lenny Robinson átnyújtotta nekem a dobverőit, én pedig vonakodva helyet foglaltam a trónján. Életemben először láttam a termet az ő perspektívájából. Már nem anyám asztalánál ültem biztonságosan eltakarva egy halom snacktől, hanem tulajdonképpen egy villamosszékben. Lefagytam a színpadi világítás fényében, pláne, hogy a közönség minden egyes tagjának rám vetett tekintetéből azt lehetett kiolvasni, hogy: „Na jól van, gyerek, akkor mutasd, mit tudsz!” Valaki beszámolt, és a zenekar egy olyan számba kezdett bele, amit életemben nem játszottam (ahogy soha semmilyen más jazzszerzeményt sem), és igyekeztem arra koncentrálni, hogy tudjam tartani a tempót anélkül, hogy elájulnék, és beledőlnék a saját hányásomba. Semmi szólózás, semmi villogás, csak tartsd a tempót és ne baszd el! – gondoltam magamban. Szerencsére pillanatok alatt lezajlott az egész – hányás és minden különösebb probléma nélkül. A többi zenésszel ellentétben én meglepően rövid számot kaptam – kétségtelenül nem véletlenül. Csak gondoljatok bele, mi történhetett ott! Miután lejátszottam, olyan megkönnyebbüléssel jöttem le a színpadról, amit az ember egy gyökérkezelés után érez. Előtte még megálltam, kiszáradt szájjal és ideges mosollyal megköszöntem a lehetőséget a zenekarnak, majd esetlenül meghajoltam. Persze ha a zenekar tagjai tudták volna, hogy mi volt a motivációm, megértették volna, hogy miért voltam oly balga, hogy ezt bevállaltam. Így viszont tudtukon kívül, szívük minden gramm jóságát felkínálva lehetővé tették (a kábé hetvenöt fizető néző legnagyobb döbbenetére), hogy megajándékozzam anyámat egy olyan születésnapi ajándékkal, amit, míg él, el nem felejt. És ez többet jelentett számomra, mint egy álló tapsvihar. Alázatosan és szégyenkezve mentem vissza az előételekkel megrakott kis asztalunkhoz, és közben arra gondoltam, hogy még hosszú, nagyon hosszú lesz az út odáig, hogy ki merjem jelenteni magamról, hogy dobos vagyok.

Az a sorsdöntő délután teljesen feltüzelt belülről. A kudarcélmény, hogy hol tartok, arra sarkallt, hogy úgy döntsek: meg kell tanulnom dobolni valaki olyantól, aki valójában tudja is, hogy mit csinál, és a játéka nem abban merül ki, hogy otthon egyedül a szobájában makacsul próbálkozik. És csak egy erre alkalmas ember volt a fejemben: a nagy Lenny Robinson.

Néhány vasárnappal később anyám és én visszamentünk a One Step Downba, és naiv bátorságomat éppenhogy csak összeszedve odaálltam Lenny elé útban a vécére menet.

– Ööö… elnézést, uram. Ad órákat? – kérdeztem motyogva.

– Persze, haver. Harminc dollár óránként – válaszolta.

Harminc dollár? – gondoltam magamban. Az azt jelenti, hogy hat ember kertjében kell levágnom a füvet a fullasztó virginiai hőségben! Az egy hétvégi keresetem a Shakey’s pizzázóban! Az 3,5 gramm fű, amit nem szívhatok el a héten. OKÉ, BENNE VAGYOK! Telefonszámot cseréltünk, és megbeszéltünk egy időpontot. És máris pályára álltam, hogy én legyek a következő Gene Krupa! Vagy hát legalábbis reméltem.

Egy 120 négyzetméteres házban nem volt elég hely arra, hogy felállítsak egy rendes dobfelszerelést (ezért is gyakoroltam párnákon a miniatűr hálószobámban), de erre a különleges alkalomra elhoztam Dain Bramage nevű zenekarunk próbahelyéről a kezdő, ötdarabos Tama szettet, ami meg se közelítette Lenny felszerelésének minőségét. Kicsit bénán a nappaliban, a lemezjátszó előtt állítottam fel a dobszerkót, aztán találtam egy kis Windexet a konyhában a mosogató alatt, és végigtörölgettem, kifényesítettem a cuccot. Izgatottan vártam, hogy Lenny megérkezzen, és reméltem, hogy az összes szomszéd hallani fogja, ahogy szétüti a cájgot, és közben azt hiszik majd, hogy ezt én csinálom!

– Itt van, itt van! – kiáltottam úgy, mintha csak a Mikulás parkolt volna le a házunk előtt.

Alig tudtam türtőztetni magam, amikor kinyitottam az ajtót, hogy üdvözöljem őt. Betessékeltem a kis nappalinkba, ahol fényesen ragyogva állt a dobfelszerelés, ami még mindig bűzlött az üvegtisztítótól. Leült a székre, megnézte magának a felszerelést, aztán nekiállt ugyanazokat a lehetetlen témákat játszani rajta, amiket vasárnaponként annyiszor hallottam már a jazzklubban. Szinte nem is látszott a keze, ahogy szállította a géppuskaropogással felérő pergetéseket – tökéletes ütemben. Tátott szájjal néztem, és nem tudtam elhinni, hogy ez történik a szőnyegnek ugyanazon a részén, ahol egész életemben arról álmodoztam, hogy egy nap majd világszínvonalú dobos leszek. Végre világossá vált. Ez a sorsom. Hamarosan én leszek a következő Lenny Robinson, és a dobtémái az enyémek lesznek.

– Oké – mondta, amikor befejezte. – Lássuk, mit tudsz!

Összeszedtem az összes bátorságomat, és belekezdtem egy kvázi „greatest hits” montázsba: eljátszottam az összes olyan dobtémát és trükköt, amit addig sikerült ellopnom punk rock hőseimtől. Ütöttem-vágtam az olcsó dobfelszerelést, mint egy hiperaktív gyerek, akinek éppen rohama van, és szinte felrobbant a hely a nyers, ritmustalan előadástól. Lenny figyelt egy darabig, aztán felhúzta a szemöldökét, mert rájött, hogy mennyi munkát is kell beletennie majd ebbe a gyerekbe. Néhány perccel a katasztrofálisan kakofón szólózás után leállított..

– Na, először is fordítva tartod az ütőt.

Első lecke.

Szégyenkezve, gyorsan megfordítottam őket, és elnézést kértem a zöldfülű bénázásért. Addig mindig fordítva fogtam, mert úgy éreztem, hogy a dobverő vastagabb végével vaskosabb hangzást érhetek el, amikor megütöm a dobokat, és ez hatásosnak is bizonyult az ősemberszerű püfölésemkor. Nem tudtam, hogy ez gyakorlatilag a rendes jazzdobolás szöges ellentéte volt. Én kis hülye. Aztán megmutatta a hagyományos verőtartást, a bal kezemben a hüvelykujjam és a középső ujjam közé helyezve a dobverőt, pont úgy, ahogy az összes igazi nagy dobos is tette előtte, és hát, persze előttem is. Ez az egyszerű kiigazítás teljesen felülírt mindent, amit addig a pontig tudtam a dobolásról, és úgy nullázott le a dob mögött, mintha egy kómában töltött évtized után épp újra kellett volna tanulnom járni. Ahogy azon szenvedtem, hogy ezen a lehetetlen új módon tartsam a dobverőt, egyszerű, külön ütésekből álló figurákat mutatott nekem egy gumilapon. Jobb-bal-jobb-bal. Újra. Jobb-bal-jobb-bal. Mielőtt észbe kaptam volna, már vége is volt az órának. Ekkor döbbentem rá, hogy óránként harminc dollárért valószínűleg jobban megérné a Johns Hopkinsra járni, és kibaszott agysebésznek tanulni, mint megtanulni úgy dobolni, mint Lenny Robinson. Odaadtam neki a pénzt, megköszöntem, hogy időt szánt rám, és ennyi volt. Az egyetlen dobórám.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Merriweather – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Shadows Into Light Two – SIL Open Font License