Kristina Ohlsson

JÉGTÖRŐ

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Isbrytare

Copyright © Kristina Ohlsson, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

Magyar fordítás © Torma Péter, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-177-6 (papír)

ISBN 978-963-614-178-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Az első hó éppen advent második vasárnapja előtt hullott le. Magányos pelyhek kóvályogtak a levegőben Hovenäset fölött. Aztán a hideg mintha körbezárta volna a falucskát. Újévre már vastag jégpáncél fedte a fjordok és öblök vizét, és ki tudja, mióta először fel lehetett korcsolyázni a Klevekilen-fjordon egész a johannesviki kempingig.

Korcsolyázni pedig mindenki szeretett. Felnőtt és gyerek egyaránt fel-alá cikázott a jégen. Mintha az egész egy nagyszabású előadás lett volna. A nap tiszta, kék téli égboltról sütött le, és a fényét visszaverték az öböl körül magasodó kopár, hóborította sziklák.

A hovenäsetiek azt mondták, évek óta nem volt példa ilyen kitartó hidegre. Végre egy rendes, igazi farkasordító tél. Egyesek olyan hideg telekre is emlékeztek, amikor befagyott a tenger, sőt a Kungshamnnál lévő Hållö-szigetig ért a jég. Lehet, hogy idén is valami hasonlót fognak megélni.

A leginkább azonban az élvezte a korcsolyázást és a hideget, akit mindenki csak a stockholmiként emlegetett errefelé. Az egészen valószínűtlen August Strindberg nevet viselő férfi már majdnem fél éve Hovenäsetben élt, de még mindig jöttmentnek számított.

Senki sem hitt a kungshamni temetkezési vállalat helyén nyitott használtcikk-boltjában. Főleg az ősszel történt szörnyűségek után. Aztán a jelek szerint mégis beindult. És úgy tűnt, hogy a stockholmi itt is marad a partvidéken.

Talán ő maga volt ennek a kulcsa. Volt valami abban az ártatlan, szelíd személyiségében, ami megnyugtatta az embert. Naiv stílusa borotvaéles ésszel párosult, ráadásul olyan nevet viselt, amely kötelez. Felpezsdítette a vidéket a jelenléte. Tele volt tettvággyal és ötletekkel.

És még korcsolyázni is tudott. August az elsők között merészkedett ki Klevekilenre, amikor a víz befagyott, és elsőként figyelmeztette a többieket arra is, hogy túlságosan elvékonyodott a jég, amikor néhány napra fagypont fölé ment a hőmérséklet.

Ami persze nem akadályozta meg a helyieket abban, hogy egy kicsikét azért rámenjenek, hiszen mégiscsak volt jég, és miért pont a jeget ismerte volna jobban náluk a stockholmi?

Így történt, hogy az egyik hovenäseti beleesett a hideg vízbe. A legtöbben addigra már hazamentek, csak néhány fiatal csúszkált a jégen korcsolya nélkül.

Hallották, mi történik, mielőtt meglátták volna.

Először a beszakadó jég reccsenését.

Aztán a vízbe eső nő rémült sikolyát. Egyetlenegy sikolyt. Magasat és éleset.

Utána csend lett. Teljes, kétségbeejtő csend.

De nem sokáig. A fiatalok ugyanis megértették, hogy nem tétovázhatnak sokat. Most vagy soha. Egyikük telefonon segítséget hívott, egy másik pedig csak úgy, zokniban kiment a jégre.

Egyszer csak hangos nevetés hallatszott a lékből.

– Leérek! – kiabált a nő. – A fenekén állok!

A helyiek sosem unták meg újra és újra elmesélni ezt a történetet.

Megvolt benne minden: izgalom, borzongás és happy end.

Ezután azonban már tisztelték a jeget. Az esetet követő héten senki sem ment ki korcsolyázni a Klevekilenre. További pluszok jöttek, és már a hó is olvadásnak indult.

Aztán újabb rohamra indult az időjárás.

Egyik napról a másikra visszatértek a mínuszok, és megint hullani kezdett a hó. A jégpáncél összezárult és megerősödött. A balesetnek semmi nyoma nem maradt. Ahogy múltak a napok, úgy érezték egyre biztonságosabbnak a korcsolyázást a jégre visszavágyók.

És a jég ezúttal ki is tartott.

Visszatért az idill.

Legalábbis a Klevekilenre.

Mert az egyik hovenäseti házban nőttön-nőtt a kétségbeesés. Túl gyorsan telt az idő, és túlságosan sok volt a titok. És a titkokkal együtt járt a magány.

Valamit tenni kellett.

Nem lehetett tovább várni.

A JANUÁR 25-ÉRŐL 26-ÁRA VIRRADÓ ÉJSZAKA

„Elfelejtettem volna bezárni?”

Axel Ehnbom a hó zörejére ébredt. Az a hang, amit a vékony, jeges hótömbök adtak, amikor lecsúsztak a tetőről, semmi máshoz nem hasonlított. Olyan volt, mint valami panaszos nyöszörgés, ami a legnyugodtabb embert is fel tudta volna zaklatni. A tetőcserepek miatt volt. Egyszer meg kellett oldania a problémát, de ez most várhatott. Axelnek ugyanis jóval komolyabb problémái is voltak annál, mint hogy a háza teteje nem szereti a havat. Nagyon ritkán beszélt róla, de ettől a problémák nem lettek kisebbek.

Tetterő, gondolta. Tetterőt kell mutatnom.

És így is tett.

Pislogott néhányat, próbálta kiélesíteni a látását és az elméjét.

Úgy gondolta, sikerült elaludnia.

Biztosan a sokk altatta el. A sokk, amelyet az hívott elő, amit tett.

Egy óra volt. Teljes csend borult a házra, teljes csend borult Hovenäsetre.

Soha nem gondolta volna, hogy ez lesz.

Bárcsak ne vallott volna kudarcot! Ez már több volt, mint amivel még együtt tudott volna élni. Hogy újra meg kellett tennie ugyanazt.

Felült az ágyban. Iszonyúan lelassult minden mozdulata. Nem volt hajlandó megünnepelni a nyolcvanadik születésnapját, aztán a nyolcvanötödiket sem. Ugyan mi olyan nagy dolog abban? Hogy csak megy az idő, és ő nem tudja megtölteni tartalommal.

Nem, köszöni.

Axel nem az az ember volt, aki folyton a középpontban akart lenni, ezt átengedte másoknak.

Ezen az éjszakán a szokásosnál is jobban sajogtak az ízületei. A dereka merev volt, a nyaka csak úgy égett. Olyan érzés volt, mintha valaki tüzet rakott volna rajta.

Megdörzsölte a kezével a fájó testtájakat.

Három hét múlva betölti a nyolcvanhatot.

Azt a napot sem szándékozott megünnepelni.

A tető és a hó elhallgatott. Egyszerre még sűrűbbnek érződött a sötétség. Axel mindig felhúzott redőny mellett aludt. Túlságosan házőrző típus volt ahhoz, hogy leeressze. Denise mondta így.

– Már az is valami, hogy egyáltalán alszol – mondogatta. – Te, aki annyira rettegsz, hogy lemaradsz valamiről.

Maga Denise másképp gondolkodott. Úgy érezte, hogy a világon mindenre van ideje. Aztán ő halt meg előbb, sok évvel korábban, mint azt bármelyikük is gondolta volna.

– Bassza meg! – mondta Axel azon az ocsmány napon, amikor kiderült, hogy Denise-nek ALS-e, a létező legkegyetlenebb betegsége van.

Még csak ötvenöt éves volt. Axel pedig hetven. És egy évvel később Denise elment.

Hogy volt lehetséges, hogy túlélte élete szerelmének elvesztését?

Axel akkor és most sem volt képes felfogni ezt.

Az egész házasságuk egy magas kockázatú projekt volt, ami a szüleivel és a testvéreivel való kapcsolatába került.

– Hogy lehettem akkora marha, hogy még bátorítottalak is, amikor arról kezdtél hadoválni, hogy Chicagóba költözöl?! – dühöngött az apja, amikor tudomást szerzett kettejükről. – Tudhattam volna, hogy képes leszel egy ilyen értékes dolgot a szarnál is szarabbá változtatni!

– Szeretem őt – válaszolta Axel.

Saját magát is meglepte, hogy milyen nyugodt a hangja.

– De hát még olyan fiatal, Axel! – mondta az anyja. – Tudja már egyáltalán, hogy mit akar kezdeni az életben?

– Már nem gyerek – felelte Axel. – Nagyon is jól tudja, hogy mit akar. És én is.

– Ha elveszel egy ilyet, ide nem jöhetsz többé haza! – közölte az apja.

Egy ilyet.

Egy feketét.

– Azt veszek el, akit akarok! – felelte erre Axel, és otthagyta a szülői házat.

Minden jel szerint végleg.

Utólag rájött, hogy milyen naiv volt.

El sem tudta képzelni, hogy ennyi mindenkinek lesz véleménye a döntésükről.

Egyikük sem tudta, de Denise fiatalabb kora ellenére jobban fel volt készülve rá. Ő egész életében afroamerikaiként élt, és ez olyan tapasztalat volt, amilyenre Axel sohasem tehetett szert, sőt, még csak a közelébe sem kerülhetett annak, hogy megértse.

Ő csak egy gyönyörű szép, éles eszű nőt látott, akitől megremegett a térde, és akivel mindennél jobban szeretett beszélgetni. Mi többet akarhatott volna még?

Szárazon köhögött, és lassan az ablakhoz ment. Nagyon tudtak fájni a régi emlékek, pedig sok-sok év eltelt már.

A térde ropogott, amikor megmozdította. Hálás volt, amiért a teste úgy szólt, akár egy zenekar, különben még fojtogatóbb lett volna a csend.

Egyik környező házban sem égett fény. A falunak ebből a csücskéből lassan, de biztosan elfogytak az állandó lakók. Már csak Axel maradt, meg Mary Thynell, aki az utca túloldalán lakott.

Axelnek egyáltalán nem volt ellenére a nyugalom, ami a házak kiürülésével járt. Az emberek úgyis olyan átkozottul kíváncsiak. Na persze akadtak kivételek. Az a nemrég ideköltözött stockholmi, August Strindberg például. Ő nem ütötte annyit az orrát más dolgába.

Denise kedvelte volna, gondolta Axel többször is.

De a neve!

August Strindberg.

Mit gondoltak a szülei, amikor ezt a nevet adták neki?!

Axel az ablakpárkányra támaszkodva nézett ki az éjszaka árnyai közé. Sok mindent csinált az utóbbi napokban és hetekben. Annyit takarított és rendezkedett, amennyit már évek óta nem.

És itt jött a képbe Strindberg.

Használtcikk-kereskedése volt, ahol talán jól jöhetett neki néhány olyan dolog, amelyet Axel sem megtartani, sem kidobni nem akart.

Axel megmozgatta a vállát. Az is sajgott. Elhasználódott, ami nem volt jó. Elfáradt, és nem tudott koncentrálni. Minél többet pakolászott, annál többször kellett megállnia pihenni. Kevesebb dobozzal végzett, mint szerette volna. Túl sok maradt, szinte lehetetlen volt mindet átnézni. Ezeknek a többségét levitte a pincébe, ott is maradhattak akár a halála napjáig.

Két dobozzal azonban más tervei voltak.

Az egyik mehetett akár Strindbergnek, a másiknak viszont el kellett tűnnie. August felajánlotta, hogy átjön, és elviszi a boltjának szánt dobozt, de Axelnek nem volt ínyére ez a megoldás. Félt, hogy August kérdezősködni kezdene a nagytakarításról. Egy kicsit még egy ilyen illedelmes ember is lehet kíváncsi. Így inkább Axel vitte el a dobozt Augusthöz, de ő persze nem volt otthon. Azt, hogy egészen a kungshamni üzletig elvigye a holmikat, Axel szükségtelenül fárasztónak érezte. Végül úgy döntött, hogy a hovenäseti kápolnában helyezi el a dobozt, és megüzeni Augustnek, hogy ott keresse.

De kénytelen volt tenni valamit a másik dobozzal is. Elégedett volt azzal, amit kigondolt. Sosem hitte volna, hogy ilyen jól el tud tüntetni valamit.

A bűntudat és a titkolózás valósággal szétrobbantotta. Dacára a sok könyvnek, amit olvasott, és a hosszú leveleknek, amiket megírt az évek során, nem volt képes szavakkal kifejezni azt, amin most keresztülment.

Nyelt egyet.

Hovenäset idilli hely volt, szóba sem jöhetett, hogy máshol éljen, a rendet azonban időről időre megzavarta valami mocskos ügy. És még több ilyen közelgett, de erről csak Axel tudott.

Várt és várt. Most már bármelyik pillanatban megtörténhetett. Senkinek sem eshet baja, ennyit kikötött magának. De már túl akart lenni rajta.

A szája száraz volt, a teste pedig merev, de a pillantása éles.

Mélyet sóhajtott. Mintha csak arra várt volna, hogy a titkai utolérjék. Legalább Denise-t sikerült a szar nagyjától megóvnia. Összességében sovány, de fontos vigasz volt ez.

Éppen elhagyta volna az őrhelyét, amikor odakint egy alak vált ki az árnyak közül. Axel a homlokát ráncolva közelebb hajolt az ablakhoz. Ettől nem sok minden változott.

Az alak lassan haladt előre.

Nagyokat lépett, ő maga azonban egészen kicsi volt, vagy legalábbis alacsony.

Nem akarod, hogy meglássanak, gondolta Axel. De én mégis itt állok, és nézlek téged.

A hálószoba padlója megnyikordult a lába alatt. Türelmesen várt, tudta, hogy jó oka van az óvatosságra.

Az alak odakint az utcán megállt. Axel még erősebben koncentrált. Mindig is szerette a kilátást a hálószoba két ablakából. Az egyikből a háztetőkre és a csónakházakra látott, és azokon túl a vízre. Abból pedig, ahol most állt, le az utcára.

Azt nem lehetett látni, hogy ki az az alak odalent.

Közeledhetett rossz szándékkal, de lehetett egyszerű kocogó is. Bár ez utóbbit Axel nem igazán tartotta valószínűnek. A kocogók kocogtak (bár késő éjjel ők is csak elvétve), ez az ember azonban valami másra készült.

Most visszabújt az árnyékok közé, aztán eltűnt.

Különös.

Valami megzavarta Axel figyelmét.

Valami zaj a kertből.

Aztán egy halk csikorgás, amitől egyszerre felszökött a pulzusa. A bejárati ajtó. Valaki kinyitotta vagy becsukta a bejárati ajtót.

Elfelejtettem volna bezárni? – gondolta Axel.

Már előfordult ilyen, de csak ritkán. Elmúltak azok az idők, amikor Denise-zel a legkisebb aggodalom nélkül aludtak úgy, hogy nem zárták be az ajtót.

Ha nem zárta be, akkor csapkodhatta akár a szél is.

De nem fújt a szél.

Axel a mobiljáért nyúlt. A kijelző sötét maradt, a telefon le volt merülve.

A rohadt életbe! – gondolta.

Ezek a modern telefonok, nem is értette, mire jók. Folyton lemerülnek, mindig csak töltögetni kell őket. Ledobta a mobilt az ágyra. Jó, hogy még mindig van vezetékes telefonja. Sokan megszabadultak tőle, és kizárólag a mobilra hagyatkoztak, de Axel nem. Bárki, akinek egy csöpp esze volt, beláthatta, hogy az nem okos dolog.

Bedugta a lábát a papucsba. A telefon a dolgozószobában volt, alig néhány méterre.

Egy újabb zaj hallatán azt kívánta, bárcsak feltöltötte volna a mobilt. Nyikorgó hang volt, amilyet a lenti fapadló adott, amikor ráléptek.

Nem volt egyedül a házban.

A francba!

Axel azonban még így is előnyben volt. A látogatója nem tudta, hogy ébren van, és hallja őt közeledni.

Axelnek eszébe jutott, hogy gyorsan átmehetne a dolgozószobába, és telefonálhatna segítségért. De nem tudna megmozdulni anélkül, hogy meghallanák. Nem, erre semmi esély nem volt. És bezárkózni sem tudna, miután odaért.

A léptek közeledtek, kérlelhetetlenül haladtak odalent a padlón.

Aztán hallotta, hogy valaki felfelé indul a lépcsőn.

Ez eldöntötte a dolgot.

Axel bele sem gondolt, hogy mit tesz, teljesen ösztönösen reagált. Elindult a dolgozószoba felé. Tovább, tovább.

Aztán félúton megállt.

Teljes csend volt a házban. Nem közeledtek léptek, és az sem hallatszott, hogy valaki menekült volna, mert meghallotta őt.

Axel mozdulatlanul állt.

Annyira megöregedett, hogy már képzelődik?

Ez is eljött, gondolta Axel. Ez a vég kezdete. Paranoiás lettem. Aggasztó és rohadtul kínos is.

Aztán lassan a lépcsőhöz ment, és lenézett.

Öt hónap.

Hogy szaladt el így az idő?

August Strindberg behunyt szemmel, hanyatt feküdt az ágyon. Nem tudott aludni. A szoba sötét volt, mint egy kripta, és hűvös, akár egy hűtőszekrény.

Nem ő akarta, hogy így legyen, hanem Maria.

A barátnője.

Aki most a fejét August mellkasára hajtva aludt. Minden kilégzése csiklandozta. Ez volt a létező legjobb érzés a világon.

Öt hónap.

Olyan gyorsan múlt az idő, és mégis annyira lassan.

Már csak egy hónap volt a féléves évfordulójukig. Az új barátai és szomszédai mondták így. Arra próbáltak utalni vele, hogy ezt meg kellene ünnepelni, vagyis csaphatnának egy kis bulit.

– Nem hittük volna, hogy együtt maradtok – mondogatták. – Azután, ami történt.

Ami történt.

August igyekezett nem gondolni arra, amit ezek a szavak takartak. Egy új kezdet reményében költözött a nyugati partra. Miután csaknem az egész életét Stockholmban töltötte, elhatározta, hogy valahol máshol folytatja. Így hát otthagyta vagyonkezelői állását, és boltot nyitott az egykori temetkezési vállalat épületében Kungshamnban, három kilométerre Hovenäsettől. Egy boltot, amelynek a Strindberg használtcikk-kereskedés nevet adta, és amely segített a hozzá hasonlóan otthontalan tárgyaknak hazatalálni.

A legjobb haverja, Henrik, aki továbbra is Stockholmban lakott, kissé másképp látta August költözését. Nem tetszett neki, hogy Augustnek nem akaródzott beszélni a partvidéki tartózkodása első napjairól.

– Majd én felfrissítem a memóriádat – mondogatta. – Elhagytad a királyi fővárost, hogy új dolgokat láss és csinálj. Aztán parádés érzékkel sikerült egy olyan házat kibérelned, ahol valakit megöltek, és ezzel egy időben boltot nyitnod egy olyan épületben, ahol utána találtál még két másik hullát. Egy meg kettő az három. Három hulla. És ennek ellenére még mindig ott vagy. Ha majd Maria egyszer dobni fog, ebből összeüthetsz egy tök jó bemutatkozást a társkeresőre: „Magányos, halált megvető, sütő-főző könyvmoly keresi…”

August mosolyogva feküdt a sötétben.

Egyedül Henriknek sikerült elérnie nála, hogy mosolyogni tudjon azokon a borzalmas eseményeken. Ráadásul nem is lőtt nagyon mellé, amikor sütő-főző könyvmolyként írta le Augustöt. Tulajdonképpen még tetszett is neki ez a jellemzés. Valóban imádott olvasni és sütni-főzni. És egyiket sem művelte még soha annyit, mint amióta a partvidékre költözött.

Egyvalamiben azonban mindig kijavította Henriket.

Már nem abban a házban lakott, amelyet a Hovenäsetbe költözésekor kivett. Abban a kärleksvageni házban, amelyet Fagyasztónak neveztek errefelé, és amelyet sohasem érzett igazán az otthonának, főleg azóta nem, amióta megtudta, hogy mi történt ott. Egy fiatal nőt megöltek, feldaraboltak, és a pincében álló fagyasztóládába rejtették a maradványait.

August vett egy másik házat, egy héttel szenteste előtt beköltözött, és most itt lakott.

Saját háza volt a Kärleksvägenen, a Szerelem úton.

A világ legszebb lakcíme.

Magát az épületet és az elhelyezkedését is olyan méltóságteljesnek érezte. A ház több mint százéves volt, de az előző tulajdonos nagy gonddal tartotta karban. Fából épült, és fehérre volt festve, csak az ablakkeretek voltak zöldek. Egy apró kert vette csak körül, mint a legtöbb házat a környéken, viszont tartozott hozzá egy tágas terasz, ahonnan nézni lehetett a naplementét, meg egy jókora veranda, ahonnan a tengerre lehetett rálátni. Sőt, még egy kis erkélye is volt. Innen még jobb kilátás nyílt, mint a verandáról. Már csak a tavasz és a jó idő beköszöntét kellett kivárni, hogy August a szabadban reggelizhessen és ebédelhessen Mariával.

Ez lesz életem legjobb tavasza és nyara, gondolta August.

Kinyitotta a szemét, és várta, hogy hozzászokjon a sötéthez. Pislogott, és felnézett a plafonra. Mivel a hálószoba a tetőtérben volt, a mennyezet két irányba lejtett. A falat diszkrét mintázatú tapéta borította, a padlón pedig két futószőnyeg hevert, amelyeket August Mariától kapott karácsonyra. Az egész házban még az eredeti fapadló volt, amelynek a lecserélését August csak egyetlen helyiségben, az előszobában fontolgatta, oda ugyanis járólapot szeretett volna.

De az ilyen döntések még várhattak. Nem akarta elsietni a felújítást, előbb szerette volna belakni a házat. Az egyik földszinti szobában még mindig állt néhány kicsomagolatlan doboz, de azok nyugodtan állhattak is ott még egy darabig. A legfontosabb az volt, hogy a konyhát, a hálót, a fürdőszobát és a nappalit már berendezte. Magán a házon pedig nem sok javítanivaló akadt.

Ez nagy szerencse volt, mert a kungshamni üzlet kialakításával még mindig nem végzett. De azzal legalább jól haladt.

– Olyan az életed, mint valami film – mondta Henrik, amikor megnézte August új házát. – Először a halál, a könyvek meg a régi szirszarok csodás egyvelege. Most meg hipp-hopp, itt van ez a bájos meseház felnőtteknek. Kész horror egy kis tragikomikus beütéssel.

– A szerelmet kifelejtetted – válaszolta August.

A halottak után ugyanis szerencsére a romantika következett.

Maria.

Aki most Augusthöz bújva aludt a hideg szobában. Akinél gyönyörűbbet August még soha életében nem látott.

Maria rendőr volt, és imádta a könyveket.

Bármilyen idő volt, biciklivel járt, és nemrég fedezte fel, hogy mennyire szeret virágokat nevelni.

Amikor ő főzött, valahogy mindig sikerült olyan receptet találnia, amihez rengeteg fokhagyma és citrom kellett. Amikor pedig August cukrászkodott, hátulról átölelte őt, és a fülébe súgta, hogy szerinte milyen csodálatos.

Emellett okos volt, erős, együttérző és izgató. És törékeny. Az élet megsebezte, de August biztos volt benne, hogy ez az új élet, amelyet legalább részben megosztott vele, helyrehozza majd.

Óvatosan kinyújtózott. Nem sokkal múlt egy óra.

Maria hamarosan felkel és hazamegy. Nem számított, hogy milyen mélyen aludt, miután szeretkeztek, néhány óra múlva mindig felébredt. És ahogy felébredt, ott is hagyta őt.

Amikor elment, minden hideg lett, és üres, mintha soha nem is lett volna itt. Sötét volt, amikor jött, és sötét, amikor távozott.

Azt mondta, ez nem lesz sokáig így, csak még időre van szüksége. August pedig azt felelte, hogy megérti. Ugyanakkor egy kicsit azért frusztrálta a dolog. Sohasem értette a romantika minden szabályát, elvét és csínját-bínját, és most próbálta volna megtanulni őket.

Miért olyan fontos Mariának, hogy az éjszaka közepén itt hagyja őt?

Miért nem akarja, hogy a szomszédok meglássák őt jönni-menni?

A kapcsolatukról csakis Henrik és Maria kollégája, Ray-Ray tudott.

August óvatosan elfordította a fejét. Maria légzése nyugodt volt, és lassú, már-már súlyos.

Szüksége volt pihenésre.

Annyit bántották.

De többé nem fogják, gondolta August. Ennek hamarosan vége lesz.

És akkor talán kezdetét veszi a rendes, közös életük.

Behunyta a szemét.

Aludnia kellett volna néhány órát, hogy feltöltődhessen másnapra. A naptára a következő napokra tele volt izgalmas találkozókkal az új ügyfeleivel. Egy részükkel az üzletbe beszélt meg találkát, néhányukat pedig ő maga készült felkeresni az otthonukban.

Maria mozgolódott álmában.

– Ölelj át! – motyogta.

August közelebb húzta magához, a testét az övéhez szorította.

Szeretlek, gondolta.

Ezt hangosan még nem mondta ki, de már nem sokáig bírta magában tartani. Sajnos elkövette azt a hibát, hogy ezt elárulta Henriknek.

A barátja elszörnyedt.

– Ezt még korai megmondani neki – mondta. – Még csak három hónapja vagytok együtt. Még legalább hármat várnod kell.

– Miért? – kérdezte August.

– Mert különben azt fogja hinni, hogy beteg vagy, vagy nagyon kétségbeesett, és azt nyilván nem akarod.

August így utólag nem is értette, miért közölt Henrikkel egy ennyire magánjellegű dolgot. Már bánta, mert Henrik ellenvetése kitörölhetetlen agyrémként vele maradt, pedig ő meg volt róla győződve, hogy háromhavi szenvedély bőven elég. Nem értette, hogy Henrik szerint mi kellene még. August és Maria bő száz napja volt egy pár, és ebből aránytalanul sok időt töltöttek közös étkezéssel, borozással és bitang jó szexszel.

Sajnos ezt az utóbbit is megemlítette Henriknek.

Abban a pillanatban csend lett a telefonban.

– Hú, bazmeg! – mondta aztán Henrik. – Akkor most még nehezebb lesz hazarángatni téged Stockholmba.

Augustöt már csak azért is zavarta, hogy még nem sikerült kimondani a varázsszót, mert mégiscsak negyvenöt éves volt már. Ebben a korban tudja az ember, ha szeret valakit.

– Maradj itt éjszakára! – suttogta Mariának. – Egész éjszakára.

Maria megrázta a fejét.

Aztán visszaaludt.

Ami egyáltalán nem számított. Még ha August ölében aludt is el, egy óra múlva akkor is felébredt és hazament. Egy lakásba Kungshamn Fisketången nevű részén, ahol August alig néhány alkalommal járt, mert inkább Maria látogatta meg őt.

August megpuszilta a feje búbját, és beszívta a haja illatát.

Sampon és sós szél.

Nyugalommal töltötte el ez az illat. És ezzel az érzéssel aludt el.

Aztán felriadt. Valaki dörömbölt az ajtón. Hangosan és erősen.

August felült az ágyban. Úgy érezte, mintha csak most aludt volna el.

Két dolgot vett észre.

Az egyik az volt, hogy Maria nincs ott.

A másik, hogy még mindig éjszaka van.

Aztán azt is felfogta, hogy valaki ordít az utcán.

– Tűz van! Ég a csónakházad!

A babagyűjtemény a nappaliban volt, egy vitrinben. Tizenkét darabból állt, és mindegyik baba lány volt, vagy nő. És mindegyik ruhát viselt. Kézi készítésű, egyedi darabokat. Csipkegallérjuk is volt, és néhányuknak kézzel kötött kis kardigánjuk. A cipőjük bőrből készült, a harisnyájuk selyemből.

A babagyűjtemény Ola Thynell édesanyjáé volt, a nagymamától örökölték.

Ola nem szerette.

És az édesanyja sem.

Arra azonban mégsem vitte rá a lélek, hogy kidobja a babákat. Ola nem értette, hogy miért nem. A nagyi már úgysem nem tudhatta volna meg.

Ola a konyhában ült, és kávézott. A konyhaasztal mellől belátott a nappaliba, ahol a babák ücsörögtek, és bámultak ki a vitrinből. Nem ellenséges pillantással, hanem merev mosollyal.

Enyhén szólva is kellemetlen volt.

– Ola!

Az édesanyja hangja rekedt suttogás volt csupán, mégis ugyanúgy hasított az éjszaka csendjébe, mint egy sikoly.

– Jövök!

Keresztülsietett a házon.

Az anyja hálószobája valójában az emeleten volt, de egy ideje a dolgozószobában álló vendégágyban aludt, hogy ne kelljen lépcsőznie.

Félénken nézett fel Olára, amikor az belépett hozzá.

– Fájdalmaid vannak? – kérdezte Ola.

Az anyja bólintott.

– Hozok gyógyszert.

A fürdőszobába ment, és kinyomott kettőt a levélből.

Egy pillanat alatt megváltozott minden.

Októberben tudták meg, hogy az édesanyja beteg. Ola ott volt vele az orvosnál, amikor kiderült.

– Sajnálom, Mary – mondta az orvos. – Ez itt rohadt csúnyán néz ki.

Rohadt csúnyán.

Ilyet csak az mond, aki nagyon jól ismeri a páciensét, mint az orvos, akinek Mary már évtizedek óta a betege volt.

Ola úgy állt ott, mint akibe villám csapott. Aztán amikor tiltakozni kezdett a szóhasználat és a prognózis miatt, az anyja rászólt:

– Én kértem az orvosokat, hogy legyenek a lehető legőszintébbek. Úgyhogy hagyd szépen, hadd mondja végig a doktor úr!

Marynak rákja volt. Mindenhol tumorok voltak benne. A prognózis annyi volt, hogy egyre rosszabbul lesz, aztán végül meghal.

– Már csak hónapokról van szó, nem is évekről – közölte az orvos.

– Hát ez borzasztó – mondta Mary. – De jó, hogy legalább tudom, mitől vagyok olyan rosszul.

Ola csak bámult rá.

Elment az esze?

Ez volt talán a létező legrosszabb hír, amit az ember kaphatott.

És mégis lehetett rosszabb.

Ola húga, Patricia azt találta ki, hogy eljön Göteborgból, és Kungshamnba költözik.

– Hogy segítsek gondoskodni anyáról – mondta.

Ola nem hitt a fülének. Patricia saját magáról és a gyerekeiről sem tudott gondoskodni. Egy kicsit sem könnyített volna a helyzeten azzal, ha a tanév közepén fogja a gyerekeket, és elköltözik velük egy olyan helyre, ahol korábban sohasem élt.

– Muszáj mindig drámázni? – csattant fel Patricia, amikor Ola megkérdezte, hogy átgondolta-e alaposan a dolgot. – Kungshamn gyakorlatilag ugyanaz, mint Hovenäset. És én is ugyanúgy ott nőttem fel, mint te.

Aztán felnevetett azzal a dohánykarcos nevetésével, és letette a telefont.

Két héttel később már ott volt.

Kivett egy kungshamni lakást, és munkát kapott a Smögens Hafvsbad szállóban. Hogy az utóbbi hogyan sikerült neki – konferenciahoszteszként helyezkedett el ugyanis –, azt Ola fel nem tudta fogni, de akadtak sürgősebb ügyek is, amelyekkel foglalkoznia kellett.

– Na és a gyerekek? – kérdezte Ola.

– Egyszerre egyvalamit tudok elintézni – válaszolta Patricia. – A sulit meg az ovit majd megoldom a héten.

Ola kezdett pánikba esni, úgyhogy inkább megoldotta helyette.

Úgy volt, ahogy egész életében mindig. Patriciának támadt valami homályos vagy elhamarkodott ötlete, aztán Olának kellett rendet tennie utána.

Már attól dühbe gurult, ha erre gondolt.

Egyik kezében a tablettákkal, a másikban egy pohár vízzel visszament az anyjához.

– Tessék.

Az anyja óvatosan elvette, amit hozott neki.

– Köszönöm – mondta. – Olyan hülyén érzem magam, hogy idehívtalak az éjszaka közepén.

– Semmi baj.

– De hát munkád is van. Az emberek nem tudják maguknak kikotorni a kéményt.

Ola elmosolyodott.

– Nem. De van, aki megpróbálja.

Az anyja visszamosolygott rá.

– Legközelebb Patriciát hívom – mondta.

– Ne! – kérte Ola, egy kissé emeltebb hangon, mint ahogy akarta. – Ígérd meg, hogy azt nem csinálod, anya!

Az anyja szomorúan nézett.

– Ne légy már vele ilyen szigorú! – mondta. – Igyekszik, ahogy tud.

Ola sóhajtott.

Már elmúlt három, és lassan egy órája volt az anyjánál. Bár volt ápolója, és benne volt a szociális segélykérő rendszerben is, inkább Olát szokta hívni, de ez nem mehetett így sokáig. Rá kellett szoknia, hogy együttműködjön olyanokkal, akik nem voltak a család tagjai. Kórházba nem akart menni. Ezt világosan megmondta, és Ola értette is, hogy miért. Nappal még eléggé magánál volt. Volt ereje ébren maradni és tévézni vagy olvasni. Időnként még tisztálkodni is. És valahányszor Ola átjött, mindig rá akart tukmálni valami újabb holmit.

Az anyja visszafeküdt.

– Tudod – mondta –, gondolkodtam a nagyi babagyűjteményén.

Ola megdermedt.

Ugye azt nem akarja neki adni?

– Ne nézz már ilyen rémülten! – mondta az anyja. – Arra gondoltam, hogy megkérdezem August Strindberget, hogy szerinte el lehet-e adni. Megkértem, hogy jöjjön át, és nézzen meg egy-két dolgot.

Ola fellélegzett.

– Az jó ötlet – válaszolta. – Augustnek adni őket az remek ötlet.

– Nem ígérek semmit – mondta Mary. – Csak eszembe jutott.

– Jól van – biztatta Ola. – De most már aludjál! Én nemsokára elmegyek, de hívjál, ha van valami!

Becsukta a dolgozószoba ajtaját, és visszament a konyhába. Ebben a pillanatban hangokat hallott az utcáról. A semmiből hangzottak fel, mintegy kettéhasítva a csendet. Zaklatott, hangos párbeszéd volt, amelynek résztvevői egy cseppet sem törődtek vele, hogy éjszaka van, és felverhetnek másokat. Ola anyjának háza hangszigetelt volt ugyan, mint a legtöbb ház a környéken, de ezek a hangok még így is behallatszottak.

Ola kinézett. Senkit sem lehetett látni, de a hangok gyorsan közeledtek. A szemben lakó Axel Ehnbom háza sötét volt, vagyis ő feltehetően nem tartozott a zajongók közé.

A hangok tovább erősödtek, és előbb árnyékot, majd testet öltöttek. Gunnar Wide – a Hovenäseti Érdekszövetkezet elnöke – és egy másik alak sietett el az utcán.

Strindberg. August Strindberg.

Ola szíve nagyot dobbant.

Valami történt. Gunnar Wide csak beszélt és beszélt. Ola egész életében ismerte őt, és tudta, hogy szokása volt felhergelni magát. Ha lehetősége volt feldühödni bármin is, akkor azt egyből megragadta. Ám ekkor egy utcalámpa fényében Ola meglátta August arcát. A szokott harmónia helyett most elszántság ült rajta. És aggodalom.

Gunnar gesztikulálva hadart, a stockholmi pedig hallgatta. Mindketten magasak voltak, de August a magasabb. Gunnar szájából párafelhő szállt, ahogy a hólepte utcán lépdelve beszélt.

– Csak a szerencsén múlt, hogy észrevettem! – mondta izgatottan. – Így legalább azt van esélyünk megakadályozni, hogy továbbterjedjen. Hol a francban vannak már a tűzoltók?

Tűzoltók?

Ola kinyitotta az ablakot, hogy megkérdezze, mi történt, de Gunnar és August addigra már elhaladtak a ház előtt. Hideg levegő áramlott be a házba. Füstszaga volt.

Ola megmerevedett.

Valahol tűz van?

Gunnar és August Axel házához tartottak.

Ola látta, hogy Gunnar felmegy a lépcsőn, és bedörömböl az ajtón.

– Axel, itthon vagy?

A legsürgetőbb hangját vette elő. Azóta nem volt ilyen feldúlt, amikor azért küzdött, hogy Hovenäset saját irányítószámot kapjon.

August egy helyben toporgott. Próbálta valahogy melegen tartani magát.

Ola becsukta az ablakot, és az ajtóhoz ment. Hátha tud segíteni. Axel szemlátomást nem szándékozott beengedni a látogatókat.

A füstszag lassan az egész házban szétterjedt.

– Ola!

Ola kinyitotta a dolgozószoba ajtaját.

– Mi történik?

Persze az anyja is meghallotta Gunnar kiabálását.

– Valahol tűz van. Kimegyek, és megnézem.

Az anyja elsápadt.

– De ugye nem Axelnél? – kérdezte.

Ola megrázta a fejét.

– Nem – felelte.

– De úgy hangzik, mintha hozzá próbálnának bejutni – motyogta az anyja.

Riadt és aggodalmas volt a tekintete. És ködös. Az erős tabletták miatt.

– Kimegyek, és megnézem, mi a helyzet – mondta Ola.

Az anyja a leragadni készülő szemhéjával küzdött. Olyan volt, mint egy nagyon álmos gyerek.

– Ola, ne csinálj semmi butaságot! Féltelek.

Ola rámeredt.

– Butaságot? – kérdezte. – Ezt meg hogy érted?

Nem kapott választ. Az anyja elaludt.

Ola cipőt és kabátot húzott.

Kintről hallatszott, hogy Gunnar Axel ajtaján dörömböl.

Ola indulás előtt még rápillantott az anyjára.

– Ne félj! – suttogta. – Biztos nincs nagy baj.

Maria Martinsson nyomozót pontosan abban a pillanatban nyomta volna el az álom, amikor a szolgálati mobilja rezgett egyet. Rossz szokása volt, amit nem tudott levetkőzni, hogy akkor is bekapcsolva és a közelben hagyta a telefont, amikor aludt.

Összezavarodva nyúlt a készülékért. Ray-Ray írt neki.

„Láttad, hogy tűz van Hovenäsetben? Ott vagy?”

A szíve azonnal a torkában kezdett dobogni.

Ray-Ray rekedt hangon szólt bele, amikor felhívta.

– Igen?

– Hol van a tűz? – kérdezte Maria.

– Kigyulladt egy csónakház. Vagy kettő, nem értettem pontosan. De a kérdésedből ítélve nem Augustnél vagy.

Maria szívverése lelassult. A tűz persze így is rossz hír volt, de most már legalább annyit tudott, hogy August biztonságban van. Télen, éjszaka csak nem ment le a csónakházhoz.

És most már látta, hogy kereste is a privát mobilján. Csak azt nem vette észre.

– Most épp úton vagy Hovenäsetbe? – kérdezte Maria.

– Nem, miért mennék oda? Küldtek egy járőrkocsit az őrsről, hogy ott legyenek az oltásnál. Majd ők beszámolnak róla, hogy mi van. Roland meg kiértékeli.

Roland a főnökük volt, emellett egy rendkívül értelmes ember. Maria nagyon megbízott benne. És úgy érezte, hogy ez kölcsönös.

– Na mindegy – mondta Ray-Ray. – Csak azt akartam, hogy tudd.

– Köszi.

Maria a vállával szorította a füléhez a telefont, miközben bugyiba és farmerbe bújt.

Ray-Ray fojtottan felnevetett.

– Odamész, mi?

Maria megdermedt egy pillanatra.

Mit csináljon? Először is persze vissza kellett hívnia Augustöt, és megtudni, hogy hogy van, és szüksége van-e rá.

Térdig felhúzott nadrágban leült az ágy szélére.

– Kicsit még kómás vagyok – mondta, és a keze fejével megdörzsölte a szemét.

– Álmos és szerelmes – felelte Ray-Ray. – Miért otthon alszol? Valami gond van?

Maria nyelt egyet.

Ray-Ray szinte mindent tudott róla, így azt is, hogy járnak Augusttel. Néhány részletet azonban nem ismert, és Maria szerette volna, ha ez így is marad.

Nem akart arról beszélni, hogy miért nem alszik Augustnél, és miért titkolja a kapcsolatukat.

Félt ettől.

Ahogy a családtagjai és a barátai reakcióitól is félt, amikor bejelentette, hogy elválik Paultól, aki épp őrizetben volt, amiért bántalmazta őt.

Az anyja sírt, mint a záporeső, és betegszabadságot vett ki.

– Miért nem mondtad? – kérdezte. – Segíthettem volna.

Semmi sem fájhatott jobban, mint ezt hallani.

Semmi.

Hiszen hogy nézett volna ki az a segítség? És milyen következményei lettek volna?

A kapcsolata Paullal véget ért, de hivatalosan még mindig férjnél volt. Beadta ugyan a válókeresetet, de miután Paul ellenezte a válást, a törvény fél év kötelező gondolkodási időt írt elő, mielőtt a bíróság kimondta volna a végső szót.

De nem csak a házasságuk ért véget. El kellett válnia a smögeni háztól is, ahol laktak (és amelyet Maria tulajdonképpen sohasem szeretett), és az addigi mindennapi életétől is. A házat eladták, egy héttel azután, hogy meghirdette. Paul anyjának. Az egyetlen vevőnek, akit Paul el tudott fogadni, és ami Mariának egyáltalán nem volt ínyére. Csak nem akar Paul visszatérni Smögenre, miután letöltötte a büntetését?

Erre Maria inkább nem is akart gondolni.

Most azon fáradozott, hogy új lakóhelyet teremtsen magának. A saját elképzelése és ízlése szerint. Nehezebb volt, mint képzelte. A lakást, amelyet Fisketångenben vett, még mindig nem érezte az otthonának, pedig volt benne lehetőség. Ezt August fogalmazta meg így.

– Szép világos – mondta, amikor először járt ott. – Van lehetőség ebben a kuckóban.

Vajon minek a lehetősége? – tűnődött Maria.

A lakás egy nagy, átalakított villa legfelső emeletén helyezkedett el. Imádnivaló volt. Maria mindkét erkélyről és a nappali ablakából is a tengerre láthatott rá. August és Ray-Ray segített kitapétázni, egy burkoló pedig újracsempézte a konyhát. Aztán Maria nekiállt berendezni a lakást.

– Nem viszel el néhány dolgot a házból? – kérdezte az anyja.

– Úgy érzem, hogy azok nem az enyémek – válaszolta Maria.

Ami igaz volt, de nem változtatott a tényen, hogy most egy finoman szólva is szellősen bútorozott lakásban élt. És bár volt egy jó nagy erkélye, fel sem merült benne, hogy virágládákkal aggassa tele, ha eljön a tavasz. Inkább elvitte a növényeit Augusthöz, abban a reményben, hogy nála elültetheti őket, ha visszavonul a hó és a fagy.

– Halló! – szólt bele Ray-Ray a telefonba. – Ott vagy?

Maria talpra ugrott, és felhúzta a nadrágját.

– Itt. És nem, nincs semmi gond. Csak tegnap este nem tudtam Hovenäsetben aludni. Kösz, hogy szóltál.

Azzal letette a telefont, majd melltartót és pulóvert vett.

A hőmérő mínusz három fokot mutatott.

Ugyanolyan hideget, mint kicsivel korábban, amikor lebiciklizte ugyanezt a távot hazafelé. És most újra ki kellett mennie.

Ez van, gondolta. Mindig ez van.

De előbb telefonált.

August hangja aggasztóan tiszta volt, amikor felvette, a háttérben pedig jókora hangzavar dúlt. Maria még mindig nem szokott hozzá, hogy milyen mély August hangja, és milyen erőteljes. Nem is akart hozzászokni – egész életében mindig ezt a megdöbbenést és vonzalmat akarta érezni, valahányszor csak felhívja őt.

– Ég a csónakház – mondta August.

– Azért hívlak – felelte Maria, és csak ekkor fogta fel, hogy mit hallott.

Ég a csónakház.

Nem egy csónakház. Augusté.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Persze. Egy szomszéd szólt. Viszont a csónakháznak annyi, Maria. Nem lehet megmenteni.

Mariába belehasított a bűntudat.

Miért hagyta ott őt éjszaka?

Milyen ember fél annyira az intimitástól, hogy inkább hazateker a jéghideg éjszaka közepén?

Hát én, gondolta Maria. Én félek tőle annyira.

– Mindenkinek van múltja – mondogatta neki mindig August. – Nekem is van.

Ezzel vigasztalni akarta, de nem úgy sikerült, ahogy elképzelte. Maria eltűnődött, vajon érti-e August, hogy miért nem.

Nyilván neki is volt múltja.

Ugyanazzal a nővel, Helenével élt együtt a húszas évei vége óta.

Lakást vett.

Aztán még egyet.

Soha nem volt gyereke, viszont stabil baráti és ismeretségi kört épített ki. És az évek alatt, amíg Helene a barátnője volt, sosem érezte magát igazán boldognak.

Maria mindezt tudta. Olyan sötét dolgot azonban sosem hallott Augusttől, ami az ő történetéhez lett volna mérhető.

August sosem beszélt testi bántalmazásról, soha véget nem érő éjszakákról. Kemény kezekről, amelyek a padlóba verték a fejét, vagy durva szavakról, amelyek felmorzsolták az önbecsülését.

Pault több bűncselekmény miatt is elítélték, de fellebbezett az ítélet ellen. A tárgyalásig még szűk két hét volt hátra, és Paul addig is az uddevallai börtönben maradt.

– Elsőfokon erősek voltunk, és másodfokon is azok leszünk – mondta Mariának az ügyész. – Ezt a menetet is megnyerjük.

Maria semmire sem vágyott jobban, de nem akart előre inni a medve bőrére.

És nem akart a jövőre gondolni. Arra, hogy ha Pault el is ítélik, valószínűleg kevesebb mint három év múlva szabadul.

Három év.

Az ezer nap, az egy örökkévalóság, az semmi.

Talán el kellene költöznie innen, ha Paul kiszabadul. Talán állást kellene változtatnia.

De nem ma. Ma még rendőr volt. És szerelmes August Strindbergbe.

– Visszamegyek Hovenäsetbe – mondta határozottan. – Húsz perc múlva ott vagyok nálad.

– Ne már! Viccelsz? Most mentél el. Nem muszáj visszajönnöd. Meg lehet fagyni.

Mariának egy pillanatra elállt a szívverése.

Most nemet mondasz, August?

Nyilván August is hallotta, milyen rosszul hangzik, amit mondott, mert sietve hozzátette:

– De azért örülök, ha jössz. Tényleg.

Maria szíve nagyot dobbant.

– Három percen belül biciklin leszek.

– Elhozlak.

– Maradj csak, most biztos a rendőrökkel akarsz beszélni.

– Már beszéltem. Elhozlak a céges kocsival. Vagy csak elmegyek hozzád, és ott alszom.

Maria mosolygott. Céges kocsi. Egy sárgára festett halottszállító, amelyet az emberek többsége látni sem akart volna, Augustnek azonban nem okozott problémát, hogy azzal járjon.

– Nálad alszunk – mondta Maria. – És biciklivel megyek. Kelleni fog, amikor reggel bemegyek dolgozni.

Az órájára pillantva rájött, hogy már csak pár nyamvadt óra van odáig. És addigra a hovenäsetiek is felébrednek (már ha el tudnak aludni – a legtöbbjüket biztosan felverte a tűzoltóautó). Maria tudta, milyen kicsi Hovenäset, és milyen gyorsan terjednek benne a hírek. És hogy az ottaniak közül csak kevesen olyan fegyelmezettek, mint August.

De hát ezen nem lehetett segíteni.

Ha valaki meglátja, hát hadd sejtsen meg valamit! Ezen az éjszakán nem hagyhatta magára Augustöt.

– Jól van, gyere, ahogy akarsz! – mondta August. – Nem nagyon bírod a kocsikat.

Mindig úgy odafigyelt mindenre.

– Annyira sajnálom! – mondta Maria. – Mármint a csónakházadat.

– Köszönöm – felelte August. – Még nem volt időm annyira megszeretni, de… hát, azért nem örülök.

Letették.

Maria kabátba bújt, és kézbe vette a bukósisakját.

Egyetlen porcikája sem tiltakozott az újabb éjszakai bicikliút ellen. Már nem.

Augustnek szüksége volt rá.

És neki is őrá.

Az utcára kilépve megborzongott.

Mi van Hovenäsettel, hogy ennyire gyakran válik különös események színhelyévé? Nemcsak a harminc évvel ezelőtti brutális darabolós gyilkosságra gondolt a Fagyasztóban. Az ősszel egy olyan ügyön dolgozott, amelynek egyes szálai szintén Hovenäsetbe vezettek (mások pedig Fisketångenbe, de ennek a helynek nem volt olyan komoly bűnügyi története, mint Hovenäsetnek).

Most pedig leégett August csónakháza.

Anélkül, hogy tudta volna, hogy baleset vagy szándékos gyújtogatás történt-e, Maria megállapította, hogy íme, újabb súlyos eset köthető a kis falucskához.

A zsaruiránytű pörgött és pörgött.

Elszántan biciklire kapott, és elindult Hovenäset felé.

A sötétség sűrű volt, de a lángok magasra csaptak. Axel Ehnbom nagy, vörös csónakházát elnyelte a tűztenger, ahogy a mellette állót, Augustét is. Tovább nem jutott, mert addigra odaértek a tűzoltók.

Kurva élet.

August első látásra beleszeretett az épületbe, amely a kikötőnél állt, majdnem szemben a falu egykori fürdőházának helyével. A Kärleksvägentől sem volt messze, mindössze pár száz méterre volt a házától. Ez egyébként a legtöbb hovenäseti házra igaz volt. Itt semmi sem volt pár száz méternél messzebb.

A strand, a fagyizó, a falu egyetlen postaládája, a vendégház, a kápolna.

Mindet útba lehetett ejteni egy mindössze néhány perces sétával.

Hovenäsetnek alig kétszáz bejelentett lakója volt. A legutolsó élelmiszerbolt több évtizede bezárt. A legközelebbi település Kungshamn volt, szűk három kilométerre. Kungshamnon túl pedig a híres Smögen-sziget.

A stockholmi barátai mindig kérdezgették Augustöt, hogy nincs-e honvágya.

– Nem őrjít meg, hogy ott nincsen semmi? – kérdezték azon néhány alkalommal, amikor megkeresték.

Úgy sejtette, hogy a nagyváros velejáróit kellene hiányolnia. Az éttermeket és bárokat, színházakat és mozikat, üzleteket és kiállításokat.

A válasza mindig ugyanaz volt.

Ami Stockholmban megvan, az megvan a partvidéken is. Legfeljebb nem mindig, és nem olyan közel, mint ott. Úgyhogy nem, nem hiányzik neki semmi. Mindene megvan itt, ami kell, és még több is.

Amikor a tűzoltók kigöngyölték vastag fecskendőiket, és a két csónakházra irányították őket, Axelé úgy dőlt össze, akár egy kártyavár.

August behunyta a szemét, és vett egy mély levegőt. Aztán kinyitotta a szemét, még épp időben ahhoz, hogy a saját csónakházát is lássa összeomlani.

Ott állt mellette Gunnar Wide. Ő vette észre teljesen véletlenül a tüzet, és riasztotta a tűzoltókat. Aztán megbízott egy szomszédot, hogy egy vékonyka slag segítségével próbáljon megbirkózni a lángokkal, amíg ő elrohan Augustért.

– Nem vetted fel a telefont! – mondta neki Gunnar, amikor August kábultan és zavartan ajtót nyitott. – És Axel sem!

A tűz olyan hevesen tombolt, hogy August már azelőtt hallotta, hogy meglátta volna. Attól kezdve pedig, hogy meglátta, nem bírta levenni a szemét róla. Szinte hipnotizálta a hőség, a zaj és a bámulatos fényjáték. A lángok lobogtak az éjszakában, és tükröződtek a tengerben.

Hogy valami, ami ilyen veszedelmes, ennyire szép legyen!

A tűzoltók mindössze pár perc alatt odaértek.

Két nagy autó, emberekkel és fecskendőkkel, hangos kiáltozás és rengeteg adrenalin.

A szirénák az egész falut felébresztették. Hajnali fél négyre járt, és azok, akik eddig nem ébredtek fel az éjszakai zajongásra, most hamar talpra ugrottak. Mindenfelől jöttek az emberek, és csoportba gyűltek a tűz és a tűzoltóautók mellett.

Gunnar szipogott és köhögött, láthatóan a szemét és a légutait is irritálta a füst. De volt valami más is. Nagyon szomorúnak látszott.

August megdörzsölte a szemét, amikor viszketni kezdett. Kiderült, hogy ez rossz ötlet. Ettől csak jobban égett, és hamarosan könnyek csorogtak az arcán.

Sietve letörölte őket, kellemetlen volt neki mások előtt sírni. És igazából nem is sírt, csak szegény szeme próbált megszabadulni a csípős füsttől.

Gunnar tanácstalanul nézett szét. August tudta róla, hogy a tettek embere. Nem illett hozzá, hogy csak álljon és nézzen, amíg mások dolgoznak.

– Hátra! – ordított egy tűzoltó. – Ne álljanak túl közel!

Gunnar elővette a telefonját.

– Nem értem, miért nem veszi fel Axel – mondta. – Hívom, hívom, de nem érem el.

Elmentek Axel házához, hogy lehívják őt ide, de nem nyitott ajtót nekik.

August azt feltételezte, hogy ez azt jelenti, hogy vagy nincs otthon, vagy nagyon mélyen alszik.

Aznap korábban még hallott felőle. Axel adni akart neki egy doboznyi olyan holmit, amelyről úgy gondolta, hogy kellhet Augustnek a használtcikk-boltba. Az sms-e szerint a doboz már ott volt a hovenäseti kápolnában, de August még nem ment érte. Ez várhatott másnapig.

– Furcsa lett ez az Axel, amióta a fia bejutott a Harvardra – mondta egy szomszédasszony. – Azóta mi, egyszerű halandók már nem voltunk elég jók neki.

Irigykednek, gondolta August.

Persze előfordulhatott, hogy Axel valóban furcsán viselkedett, amióta a fia bejutott a világ egyik legjobb hírű oktatási intézményébe, de az is megeshetett, hogy Axel környezete nem volt képes kezelni ekkora sikert, és irigységükben ők nem tudtak mit kezdeni vele.

August csak néhányszor találkozott Axellel, de rá kifejezetten jó benyomást tett. Idős ember volt, de szellemileg teljesen tiszta. Két lábbal állt a földön, és nem törődött a pletykákkal. Olyan tulajdonságok voltak ezek, amelyeket August nagyra értékelt.

– Biztos nincs otthon – mondta Gunnarnak. – Talán elutazott.

– De otthon van – felelte Gunnar. – Egy óra múlva megint megpróbálom.

– Nekem is úgy tűnt, mintha üres lenne a háza – szólt közbe egy hang.

Ez emlékeztette őket arra, hogy Ola, a kéményseprő is itt van. Eddig leginkább némán szemlélte a látványt.

Gunnar oldalvást Olára pillantott.

– Axelnél sose lehet tudni – mondta. – Az egy nagy franc.

Augustnek leesett az álla.

– Ne nézz ilyen csodálkozva, Strindberg! – mondta Gunnar. – Te még csak nemrég laksz itt. Mi meg már nemzedékek óta, úgyhogy ezt jobban tudjuk. Axel nehéz eset. Arról már nem is beszélve, hogy a felesége milyen fura szerzet volt.

August ki nem állhatta az ilyen rosszindulatú beszédet, és úgy érezte, muszáj állást foglalnia.

– A feleségével sosem találkoztam – mondta. – De Axellel összefutottam néhányszor, és szerintem nincsen vele semmi baj.

– Már ne haragudj, de te egyáltalán nem ismered Axelt. Az egész ember egy nagy forradalom. Pont, mint amilyen a felesége is volt. Teljesen elragadta az a káosz, ami a hatvanas évek végén tombolt. A Fekete Denise. Ő sem tudott beilleszkedni.

Ez a mondat kiverte Augustnél a biztosítékot.

Látott képeket Denise-ről, amikor egyetlenegyszer Axelnél járt. Gyönyörű nő volt, és emellett afroamerikai. Nagyon jól el tudta képzelni, hogy milyen nehéz dolga lehetett, amikor a hatvanas években Hovenäsetbe jött. Egyáltalán, amikor abban az időben Svédországba költözött.

– Én értem, hogy sokkot kaptál, de tulajdonképpen nem a te csónakházad ég – mondta Gunnarnak. – Úgyhogy ha okosat nem tudsz mondani, azt javaslom, inkább fogd be a szádat!

Az ezt követő csendet August sohasem felejtette el.

Mindenki ledermedve bámult (a tűzoltókat kivéve), mert olyan történt, mi még soha: valaki szembeszállt Hovenäset koronázatlan fejedelmével.

Gunnar egy örökkévalóságnak tűnő ideig nézte őt szótlanul.

– Tökös gyerek vagy, Strindberg – szólalt meg végül. – Ez tetszik.

Aztán mintha mi sem történt volna, visszafordult Olához.

– Mary hogy van? Mert nyilván miatta vagy éjszaka Hovenäsetben.

Ola biccentett.

– Jól van – felelte.

August végigmérte. Mary nem volt jól, ez világosan látszott Olán.

Gunnar is erre a következtetésre jutott, de ő nem bírt csöndben maradni.

– Mi másért jönnél ide ilyenkor, ha nem azért, mert rosszul van?

Ola nem válaszolt.

– Hosszú volt az út? – kérdezte August, hogy elterelje a témát.

– Nem, itt lakom Kungshamnban, pár perc alatt itt voltam.

August visszafordult a tűz felé.

Kevesebb mint négy héttel az új év kezdete után az élet elhatározta, hogy ezzel lepi meg őt. Mintha az előző évben nem jutott volna ki neki elég a szarból. Remélte, hogy a tűz nem annak a jele, hogy a jövőben is hasonlókra számíthat. Remélte, hogy inkább a jó dolgok folytatódhatnak majd.

Az eszével tudta, hogy a csónakház újra fel fog épülni.

Az eszével tudta, hogy a legfontosabb az, hogy nem sérült meg senki. És amennyire látta, nem is volt senki a tűz útjában. Nyár közepén sokkal rosszabb is lehetett volna. Olyankor fiatalok és idősek egyaránt szívesen aludtak a csónakházakban.

– A rohadt életbe, tényleg! – mondta Gunnar. – Azt hinné az ember, hogy épp elég szarság történt már Hovenäsetben, de mindig lehet minden még rosszabb. Hát nem volt elég az, ahogy szegény Agnes Eriksson járt az ősszel? Én azt hittem, hogy az már mindennek a teteje.

August nem válaszolt, de ez nem zavarta Gunnart.

– Tudom, te azt hiszed, hogy Hovenäset a legjobb hely a világon – folytatta. – De mi megéltünk már itt olyan dolgokat, amik testileg és lelkileg is fájnak. Ott volt az a darabolós gyilkosság, na meg az, hogy a tettest nem is találták meg soha. Egy ilyen után az ember már nem lesz olyan, mint előtte. És nem is felejti el.

August nagyot sóhajtott.

Ha valamit megtanult a Hovenäsetben töltött idő alatt, az az volt, hogy ne menjen bele Lydia Broman meggyilkolásának taglalásába. Túlságosan megterhelő volt. Úgy gondolta ráadásul, hogy Gunnar téved. A rendőrség elkapta a tettest.

További járművek érkeztek.

Egy villódzó lámpájú rendőrautó állt meg a tűzoltókocsik mögött. Két egyenruhás rendőr szállt ki belőle. Semmi különös nem volt abban, hogy kijönnek egy tűzesethez. Éjszaka csupán néhány járőr volt a fyrbodali körzetben, amelyhez Sotenäs is tartozott. Nagy és gyéren lakott körzet volt, messze a nagyvárosi nyüzsgéstől, amelyet August maga mögött hagyott.

Gunnar odasietett a rendőrökhöz. August lassan utánament.

Maria telefonált, és közölte, hogy útban van visszafelé. Ez némi öröm volt az ürömben.

Gunnar mindeközben felindultan gesztikulálva magyarázott a rendőröknek.

– Hogy történhet ilyen? – siránkozott. – Ki csinál ilyet?

August pislogott.

Egészen eddig a pillanatig úgy gondolta, hogy baleset történt, de most belátta, hogy Gunnarnak igaza lehet.

Szándékosan is gyújtogathatott valaki.

August fejében ott visszhangzott Gunnar kérdése.

Ki csinál ilyet?

Hillevi feje nehéz volt, ahogy felemelte a párnáról. Lassan végighordozta a szemét a szoba sötétjén.

Valami zaj keltette fel.

Egy ajtó nyikorgott anélkül, hogy a végén becsukódott volna.

A vécéajtó. Amit az öccse, Sam soha nem volt hajlandó becsukni. Akár pisilt, akár kakilt, akár fogat mosott. A vécéajtónak nyitva kellett maradnia, még akkor is, amikor Hillevi elkísérte őt.

Víz csobogott, aztán újra megnyikordult az ajtó.

Ez egyértelműen Sam volt.

Hillevi felült az ágyon, és belebámult a sötétbe. Megint nyikorgás hallatszott, de ezúttal másféle. Ez a folyosó padlója volt. A szirupszínű, fényes padló, amely mindig, de mindig nyikorgott, bármilyen óvatosan járt rajta az ember.

Például Sam.

Sam, aki csak ötéves volt, alig húsz kilót nyomott, és folyton lábujjhegyen járt.

Főleg, amikor az árulkodó padlón lopakodott.

Hillevi az álláig húzta a takarót.

Korán lefeküdt, mert nagyon fájt a feje. Biztos menstruációs fájás.

– Az nem a fejedben van, te hülye! – mondta a legjobb barátnője, Amanda.

– De igen – erősködött Hillevi. – Nekem mindig fáj a fejem, amikor megjön.

Egy pontra bökött a homloka bal oldalán.

– Itt. Itt szokott fájni.

Amanda nevetett, és bolondnak nevezte őt.

Hillevi nyelt egyet.

Hiányzott neki Amanda. Most kivel beszéljen meg minden butaságot? Például azt, hogy menstruációs fájása szokott lenni a fejében. Ezt csak neki mondta el. Anya még azt sem tudta, hogy Hillevi már menstruál. Hiszen Hillevi maga mosott, és saját maga vásárolt betétet is. Nem erre akarta költeni a bébiszitterkedésért kapott pénzt, de nem volt mit tenni.

Könnyek égtek a szemében.

Nem csak Amanda hiányzott neki. Hanem az iskola is. Meg a régi szobája. Igaziból minden, amit Göteborgban hagyott.

– Ugyan már! – intette le anya, amikor elmondta neki, mit érez. – Göteborg összevissza százötven kilométer ide. Kungshamn tökéletes hely az újrakezdéshez. És nekünk pont arra van szükségünk. Úgyhogy ne dühíts!

Mintha Hillevi viselkedett volna dühítően.

Mintha ő tett volna mindent tönkre, és kényszerítette volna őket arra, hogy elköltözzenek.

Mintha neki lett volna szüksége újrakezdésre.

Full kamu volt az egész, a legrosszabb fajtából.

És fájt. Rettenetesen fájt.

– Majd meglátogatlak – mondta Amanda. – Eskü! Akár minden hétvégén! És te is meglátogathatsz engem.

Most már három hónapja laktak Kungshamnban. Amanda pontosan nullaszor járt itt azóta. Hillevi pedig egyetlenegyszer jutott el Göteborgba, a téli szünetben.

– Hogy lesznek itt barátaid, ha folyton visszajárkálsz Göteborgba? – kérdezte anya.

Mintha Hillevi barátokat akart volna szerezni Kungshamnban. Mintha ez egyáltalán lehetséges lett volna. Hillevi inkább leharapta volna a karját, mint hogy elhívja magukhoz az osztálytársait iskola után. Még mindig olyan volt, mintha most költöztek volna be. Hillevi a saját és Sam holmijait már kipakolta, de a lakás többi részében teljes volt a káosz. Kartondobozok álltak mindenfelé, és még egyetlen kép sem került fel a falakra. Ola járt náluk néhányszor, és megpróbált segíteni, de az sem ment valami jól.

Halk kopogtatás szakította félbe a gondolatait.

Aztán látta, hogy lenyomódik a kilincs.

Sam dugta be a fejét az ajtó résén. Mögötte csak a sötétség volt, nem kapcsolta fel a folyosói lámpát, ahogy máskor szokta, amikor éjszaka felébredt.

Vagyis minden éjjel, gondolta Hillevi. Minden éjjel felébred.

– Szia – suttogta.

Sam nagy, sötét szemeket meresztett rá. Az autós pizsamája volt rajta. A felsője maszatos volt, jól látszott rajta, hogy Sam szeret csokis tejet inni reggelire.

Mosnom kéne, gondolta Hillevi.

Már alig volt tiszta ruhájuk.

Sam szinte futva jött be, és becsukta maga után az ajtót.

Hillevi felemelte a takarót. Értette, miért nem akar Sam a saját szobájában lenni. Az kicsi volt, és ablaktalan, akár egy börtöncella.

– Gyere!

Sam, akár egy mókus, futott keresztül a szobán, még mindig lábujjhegyen, aztán bebújt Hillevi ágyába.

Meleg és nehéz volt a feje, ahogy Hillevi karjára hajtotta. Melegebb, mint szokott. Szárazon köhögött anélkül, hogy a szája elé tette volna a kezét. De valami más is volt vele. Végig hallgatott.

Hillevi kezdett nyugtalan lenni.

– Rosszat álmodtál? – kérdezte.

Sam nem válaszolt. Újra köhögött.

– Hozok vizet – mondta Hillevi, és felkelt. – Mindjárt jövök!

Sam szomorúan nézett utána, ahogy kiment a szobából. Hillevi a konyhába sietett, és kinyitotta az egyik szekrényt. Három magas pohár és két fületlen kávéscsésze állt benne. A mosogatógép nem működött, és anya utált kézzel mosogatni.

– Nem csinálom, és kész – jelentette ki valamelyik nap, és egyszerűen úgy hagyta a szennyes edényeket.

Hillevi alig bírt ránézni a mosogatóban magasodó koszos tányér- és pohárhegyre. Már szaga is volt.

Undorító.

Félig megtöltött egy poharat vízzel, és visszament a szobájába. Útközben észrevette, hogy anya szobájának az ajtaja nyitva van. Fura, mindig be szokta csukni. Anya utált nyitott ajtónál aludni. Nyikorgott a padló, ahogy Hillevi odament, és benézett a szobába.

A küszöbön megállt.

Anya nem volt az ágyában.

Hillevi beleivott a vízbe. Nem emlékezett rá, hogy anya mondott volna olyasmit, hogy elmegy egy ismerőséhez. Azt mondta, hogy későn megy el bevásárolni, de olyankor mindjárt haza szokott jönni az étellel.

Csak ne valami haverral állítson be részegen! Az borzasztó volt. Hillevi gyűlölte, amikor ilyen történt.

Visszament Samhez, és befeküdt mellé az ágyba.

– Tudod, hol van anya? – kérdezte tőle.

Sam nem válaszolt, csak ivott az odanyújtott pohárból.

Aztán lefeküdt, és Hillevi melléhez szorította az arcát.

Hillevi magához ölelte, és megsimogatta a haját. Dús volt, és göndör.

– Te vagy a világ legjobb öcsikéje – súgta a fülébe.

Aztán megdermedt, amikor megérezte a haja szagát.

Füst.

Mintha tűz közelében állt volna.

Hillevi az öccse böngyör fürtjeit szimatolta.

Miért van Samnek füstszaga?

Hovenäset, 1968. április 2.

Drága Denise!

Két hónap telt el, amióta otthagytalak téged Chicagóban, és attól a pillanattól fogva, hogy elváltunk, minden percben hiányzol. Forró köszönetem a lemezekért, amiket küldtél! Szerintem már legalább vagy százszor lejátszottam őket. Mintha közelebb lennénk egymáshoz, amikor Aretha Franklint hallom énekelni.

Hogy vagy? Aggaszt, amit anyukádról írtál a legutóbbi leveledben. Remélem, azóta rendbe jött!

Gondolj bele, hamarosan újra látjuk egymást! És gondolj bele, hogy ide fogsz jönni! Már összeírtam egy hosszú listát azokról a helyekről, amiket meg akarok mutatni neked. Hovenäset varázslatos hely, valami őrült szép! Remélem és hiszem, hogy te is ugyanúgy bele fogsz szeretni, ahogy én.

És remélem, hogy a házunkat is imádni fogod!

Igen, azt írtam, hogy a miénket, nem az enyémet, mert szívből remélem, hogy itt akarsz majd maradni, hogy hozzám akarsz majd jönni feleségül. És tudnod kell, hogy akkor minden, ami az enyém, a tiéd is lesz. De legfőképpen a házamat osztom meg veled, amit a nagymamától örököltem.

Tudom, hogy félsz otthagyni Chicagót. Teljesen megértelek. Ott van a családod, a barátaid, a biztonság. Itt pedig, egyelőre, csak én.

De: azért remélem, hogy lesznek majd itt új barátaid. És új családod. Legalább négy gyerek, haha! Sőt, legyen mindjárt öt! Vagy hat! Annyi lesz, amennyit te akarsz, csak gyere ide!

És most ki kell tennem a pontot. Vár a munka.

Te vagy a legjobb dolog, ami valaha történt velem, és a legszebb nő, akivel életemben találkoztam. És azt hiszem, könnyebben építhetünk magunknak közös jövőt itt Svédországban, mint Amerikában. Persze lesznek előítéletes emberek, akik nem bírnak majd magukkal, de én mindegyiktől meg foglak védeni. Hidd el, hogy többen vannak az olyanok, mint én!

Már úgy várom, hogy találkozzunk, és mindent megmutathassak neked! Június végén gyere, akkor a legszebb Svédország, és akkor a legfényesebbek az éjszakák!

Hiányzol, és szeretlek!

Axeled

JANUÁR 26.

„Nehéz család.”

– Nem lesz ez így jó. Őrséget kell szervezni.

Gunnar hangja nyers volt, a tartása pedig egyenes.

August és Gunnar néhány kíváncsi hovenäsetivel együtt félkörben álldogált a Resovägenen a csónakházak előtt, és a kiégett területen fel-alá járkáló tűzszerészeket nézte. Nekik kellett kideríteniük, hogyan kezdődött a tűz. Ott volt két rendőrjárőr is. Két egyenruhás fiatal fiú, akik otthonosan mozogtak a többiek között, váltottak néhány szót a tűzoltókkal.

Túl fiatalok, gondolta August. Azt sem tudják, mit csinálnak.

Ha felmerül a gyújtogatás gyanúja, be kellett csatlakozniuk a súlyos bűncselekményekkel foglalkozó nyomozóknak is. Maria is ilyen nyomozó volt, ráadásul kungshamni. Valószínűleg ő kapta volna a feladatot.

Rossz volt látni a romba dőlt csónakházakat.

Minden feketére égett, minden elpusztult.

Büdös picsába!

Még mindig nem tudták, mi történt, de August úgy sejtette, hogy a tűzszerészek hamar kiderítik, hogy szándékosan okozták-e a tüzet.

Gunnar azonban nem habozott közzétenni a saját következtetéseit.

– Akárki láthatja, hogy ezt felgyújtotta valaki – mondta. – Ez bizony gyújtogatás volt. Ezt nem hagyhatjuk annyiban! Valakinek ügyelnie kell Hovenäset biztonságára.

August odapillantott rá. Amennyire tudta, Gunnar sohasem dolgozott tűzoltóként. Tengerész volt, aztán később mérnökként végzett.

– Nem gondolod, hogy elsieted ezt egy kicsit?

– Egyáltalán nem. A csónakházak a lakóépületek közelében állnak. Sokkal rosszabbul is végződhetett volna, ha nem járok erre véletlenül. Azonkívül meg ott van a többi incidens is. Két házba és egy csónakházba is betörtek. Ez így nem mehet tovább!

August nem válaszolt.

Nem tudta, miért indult Gunnar sétálni az éjszaka közepén. Már elmúlt nyolcvanéves, de a korához képest erős volt. És nem félt tippelgetni a történtekről, noha fogalma sem volt, hogy miről beszél. August nem volt biztos benne, hogy valóban gyújtogatás történt. Abban azonban igaza volt Gunnarnak, hogy a közelmúltban tényleg történt néhány betörés. Augustnél nem, de másoknál igen.

Előkotorta a kabátja zsebéből a telefonját.

Maria megígérte, hogy felhívja, amint beért a munkába, és megtudta a legfrissebb híreket a kollégáktól. Augustnek jólesett, hogy az éjjel visszajött hozzá. Sőt, ennél is több: kívül-belül átmelegítette. De aludni nem tudott. Egy percet sem. És nem sokkal azelőtt, hogy Hovenäset életre kelt volna az éjszakai dráma után, sőt, még azelőtt, hogy az utcára kimentek volna az első kutyasétáltatók, Maria biciklire ült, és eltekert Kungshamn irányába.

– Bíznod kell benne, hogy egy pár vagyunk, még ha közben néha ostobán is viselkedem! – mondta, mielőtt elindult.

August bólintott.

Kevés ember volt, akiben annyira megbízott, mint Mariában.

És mégis zavarta valami, ha a kapcsolatukra gondolt. Mintha nem csak az övék lett volna. Mintha valakinek hatalma lett volna fölöttük.

Gunnar észre sem vette, hogy August elmerengett, és tovább beszélt.

– Azt gondolom, hogy éjszakánként felváltva kellene őrködnünk – mondta. – Kiírom a honlapra, hogy este gyűlés. Ebben mindenkinek részt kell vennie.

Odabiccentett egy kissé odébb álló férfinak. Az viszonozta a biccentést.

Egy nő jött arra, Linnea Jonsson, aki két házra lakott Augusttől, és hozzá hasonlóan maga is a Könyvkupac könyvklub aktív tagja volt. Vele volt a kutyája is, és vadul ugatva tépte a pórázt.

Az arca vörös volt a hidegtől, a szemei apró rések, talán a fáradtságtól, de részben talán a csípős füstre reagált így.

August karjára tette a kezét.

– Sajnálom – mondta.

Olyan gyászos volt a hangja, mintha egy közeli hozzátartozó halála miatt fejezné ki a részvétét.

– Köszönöm – felelte August.

– Ez rettenetes – mondta Linnea.

– Groteszk – mondta Gunnar.

– Nem hisz az ember a szemének – mondta Linnea.

– Borzalom – mondta Gunnar.

A helyzet kezdett üdítően komikussá válni.

August az ajkába harapott, nehogy hangosan felnevessen.

Odajött hozzájuk az egyik rendőr. Az aszfalt fehér volt a hótól és a jégtől.

– Bekopogtunk Axel Ehnbomhoz – mondta. – De nem nyitott ajtót. És nem veszi fel sem a mobilját, sem a vezetékest. Nem tudják, hogy hol lehet?

– Nem, nem tudjuk, hogy hol lehet – válaszolta Gunnar.

Nem ejtett el újabb rasszista megjegyzéseket Axel feleségéről, Denise-ről, ami nagy megkönnyebbülés volt. Sok és mély ránc szabdalta az arcát. A tengeren töltött évek rajta hagyták a nyomukat a bőrén. A sós vízen sós szél fújt, ami megtépázta az ember külsejét.

A rendőr az egybegyűltekhez fordult.

– Más sem tudja, hol találhatnánk meg Axelt? Nem jó, hogy nem érjük el, amikor most égett le a csónakháza. Vannak hozzátartozói?

– Csak egy fia – mondta Gunnar. – De nem tartják a kapcsolatot.

Linnea előrelépett egyet.

– Én jártam nála nemrég – közölte. – És akkor valami olyasmit mondott, hogy hamarosan meglátogatja egy barátját Strömstadban.

– Azt nekem is mondta – szólt közbe egy kissé arrébb álló férfi. – És azt is tudom, hogy Axel el szokta felejteni feltölteni a mobilját. Sokszor előfordult már, hogy nehéz volt őt elérni.

August ismerte a férfit. Az egyik smögeni kocsmát vezette, de Hovenäsetben lakott.

– Én is jártam már úgy, hogy nem értem el, mert elfelejtette feltölteni a telefont – mondta August, aki emlékezett, milyen nehéz volt elérni Axelt, amikor megvette a csónakházat, és kérdezni akart tőle egyet s mást.

– De a kocsija ott áll a kapu előtt – jegyezte meg Gunnar, aki nem értett egyet a többiekkel.

– Busszal is elmehetett Strömstadba – vélte Linnea. – Sokszor láttam már a buszmegállóban várakozni.

– Én is – csatlakozott August.

Mások is egyetértően bólogattak. Csak Gunnar kapta fel a vizet.

– Beszéltek hülyeségeket! – mondta. – Busszal ebben a hidegben? Strömstadba?

A rendőr Gunnarra nézett.

– Úgy látom, maga jobban ismeri Axelt, mint a többiek – mondta. – Tud olyanról, aki esetleg rosszat akarhat neki?

Linnea elkerekedő szemében félelem villant.

– Pontosan mire gondol? – kérdezte. – Hogy valaki… hogy Axelt…

– Nem gondolok semmire – felelte a rendőr. – De a csónakház leégett, és Axel eltűnt. A kollégáimmal ki kell derítenünk, hogy mi történt.

Gunnar bólogatott.

– Helyes – mondta. – Nagyon helyes, hogy teszik a dolgukat. És nem, nem tudok róla, hogy Axelnek ellenségei lettek volna. De garantálhatom, hogy utánajárok.

– Köszönjük, de ne tegye! – válaszolta a rendőr. – Nagyon jó lenne, ha a nyomozói munkát mi végeznénk. De az megnyugtató, hogy többen is azt állítják, hogy Axel el szokta felejteni feltölteni a mobilját, és azt mondta, hogy elutazik.

Gyorsan folytatta, mielőtt Gunnar félbeszakíthatta volna:

– Magukkal majd beszélnünk kell egy kicsit.

Augustre és Gunnarra nézett.

– De hát már beszéltek! – mondta bosszúsan Gunnar. – Most már foglalkozzanak azzal, ami tényleg fontos! Mondjuk, kapják el a tolvajokat meg a piromániásokat és a többi semmirekellőt, akik ott ólálkodnak mindenütt!

– Majd beszélnünk kell magukkal – ismételte a rendőr.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte Linnea. – Vádolják őket valamivel? Mert akkor azt most rögtön el is felejthetik. Én Gunnart és Antont is ismerem, és egyikük sem…

– Antont? – kérdezte a rendőr.

Linnea arca még jobban elvörösödött.

– Jaj de buta vagyok! – mondta. – Hogy pont a te nevedet felejtem el, August.

August újabb karveregetést kapott, amire egy félmosollyal válaszolt.

– Előfordul – mondta.

Aztán a rendőrhöz fordult.

– Itt lakom a közelben. Akár most is odamehetünk, ha megfelel.

Elmentek August házához. Amikor elhaladtak a Fagyasztó mellett, August látta, hogy néz rá a rendőr. Ő is úgy nézett. Nem bánta, hogy ezt a házat bérelte ki, amikor Hovenäsetbe költözött, de örült, hogy most már valamivel odébb lakik.

– Nem stimmel, hogy te házat veszel – mondta neki Henrik. – Te olyan lakásban élő típus vagy.

August úgy gondolta, hogy a hely, ahol a ház állt, vagyis Hovenäset, jobban meglepte Henriket, mint maga a házvásárlás. Az egyetlen kapcsolata a faluval az volt, hogy gyerekkorában a nagyszüleinek itt volt nyaralójuk. Ők is jócskán meglepődtek volna, ha megtudják, hogy most ideköltözött. Arról nem is szólva, hogy a szülei mennyire megdöbbentek volna.

– Szép ház – jegyezte meg az egyik rendőr, amikor August bevezette őt a konyhába.

Még otthonról hozta azt a szokást, hogy a legfontosabb találkozók a konyhában zajlanak.

– Köszönöm – felelte August.

Azt is megtanulta ugyanis, hogy köszönje meg, ha dicséretet kap. Persze egyébként is örült, ha valaki tetszetősnek találta a házát, és különösen a konyháját. A konyhaszekrényeket meghagyta, de az ajtajukat zöldre festette. Maria javasolta, hogy tetessen rájuk sárgaréz fogantyúkat, ami telitalálatnak bizonyult. A zöld és a sárgaréz egyvelege rusztikus, meleg hangulatot kölcsönzött a konyhának.

A rendőr végigsimított rövidre nyírt vörös haján.

– Megkínálhatom egy csésze kávéval? – kérdezte August.

– Nem, köszönöm – mondta a rendőr. – Nem szükséges. Csak egy pár részletet szeretnék átbeszélni. Egyedüli tulajdonosa a csónakháznak?

– Igen.

– Mióta a magáé?

– Októberben vettem.

– Kár, hogy nem élvezhette tovább.

Sőt, igazából egyáltalán nem, gondolta August.

A csónakház a nyárhoz tartozott, és ő még egyetlen nyarat sem ért meg Hovenäsetben. Felnőttként legalábbis nem.

– Hogyan szerzett róla tudomást, hogy a csónakház lángokban áll? – kérdezte a rendőr.

– Gunnar szólt. Ő fedezte fel a tüzet, teljesen véletlenül.

– Maga mit csinált éppen, amikor ő átjött magához?

– Aludtam.

– Mennyire jól ismeri Gunnart? – érdeklődött a rendőr.

– Tulajdonképpen nem valami jól. Mármint, időnként összefutunk. Egyszer voltam nála kávézni. Meg persze találkozunk az érdekszövetkezetnél is. De ez minden.

August Hovenäset legtöbb lakójánál járt már kávézni. Gunnarnál, Axelnél még Linneánál is – szinte mindenki megkínálta egy csésze kávéval, amikor még új volt itt.

– Tudja, hogy mit keresett odakint Gunnar az éjszaka közepén?

August a fejét rázta.

A rendőr felírt valamit.

– Tudják már, hogy mitől ütött ki a tűz? – kérdezte August.

A rendőr a beszélgetés során most először kihúzta magát. Így kevésbé volt kisfiús a kinézete, és ez tekintélyt kölcsönzött neki.

– A tűzszerészek elkészültek az előzetes szakvéleménnyel – mondta. – A tűz Axel Ehnbom csónakházából indult, és szándékosan gyújtották.

A szél enyhe volt, de dermesztően hideg. Mégis jólesett a szabadban lenni és biciklizni.

Mariától jobbra a befagyott tenger suhant tova, a víz túloldalán pedig teljes pompájában ott feküdt Hovenäset. A sok fehér faház, a háttérben a meredek sziklákkal. A kopár, gyönyörű tájat ropogós, fehér hótakaró borította. Szokatlan látvány volt. Néha évszámra nem adódott olyan alkalom, amikor úgy megmaradt a hó, mint most.

Miután túljutott a bicikliútnak azon a rövid szakaszán, amely a jég mentén haladt, felkaptatott a hovenäseti hídra vezető emelkedőn.

Néhány órával ezelőtt még úgy tekert erre, mint August titkos barátnője.

Most viszont rendőri minőségben érkezett.

Az útra szegezte a tekintetét.

Egy autó rádudált, éppen abban a pillanatban, amikor beért Hovenäsetbe. Bosszúsan fordult oda, de megenyhült, amikor meglátta, ki az.

Ray-Ray.

Aki mindig autóval jött, amikor ő biciklivel.

Ezt a nyomozást ő vezette. Maria maga gondoskodott róla, hogy így legyen.

– Feltételezett gyújtogatás – mondta a főnökük, Roland, amikor nem sokkal korábban telefonált. – Azt akarom, hogy te vezesd a nyomozást, Maria.

Ekkor árulta el Rolandnak, hogy miért alkalmasabb erre Ray-Ray.

– Ismerem August Strindberget, akié az egyik csónakház – mondta.

– August Strindberg? – kérdezte Roland. – A használt cikkes pasas? Akinek…

Nem fejezte be a mondatot. Mindketten tudták, mire gondol. August Strindberg. A használt cikkes pasas, akinek az üzletében két hullát találtak nem sokkal azután, hogy megnyitotta.

– Igen, ő – válaszolta Maria.

– De hát őt mind ismeritek – mondta Roland.

– De én jobban ismerem, mint mások – felelte Maria. – Intim kapcsolatban vagyunk. De légy szíves, ezt ne terjeszd!

Roland hangosan felnevetett.

– Gratulálok! – nyögte ki végül.