John Bradshaw

Hazatérés önmagadhoz

A sebzett belső gyermek gyógítása

Copyright © John Bradshaw, 2023

Fordította: Dr. Szász Ilma

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

© Kulcslyuk Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-46-8

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

Tördelő: Jeges Erzsi

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Előhang

Tudom, hogy mit akarok igazából karácsonyra. A gyermekkoromat akarom vissza. Senkitől sem fogom megkapni, tudom, hogy ennek nincs értelme, de ki beszél értelemről karácsonykor? Egy régi-régi, távoli gyerekről van szó, és a jelen gyermekéről.
Benned és bennem lakik, szívünk ajtaja mögött várnak, hogy valami csodálatos dolog történjék.

(Robert Fulghum)

Ahogy a workshopom résztvevői közt sétáltam, megragadott az erejük. Száz ember töltötte meg a szobát, hatos-nyolcas csoportokban. Mindegyik csoport önállóan dolgozott, tagjaik szorosan egymás mellett ültek és suttogva beszélgettek. Ez a gyakorlás második napja volt, jó néhány interakció és megosztás lezajlott már közöttük – de amikor elkezdtük, ezek az emberek vadidegenek voltak egymás számára. Közelebb léptem az egyik csoporthoz. Lenyűgözötten figyeltek egy ősz hajú férfira, aki belső gyermeke levelét olvasta fel, melyet apjához írt:

Kedves Apu,

Szeretném, ha tudnád, mennyit bántottál. Többet büntettél, mint amennyi időt velem töltöttél. El tudtam volna viselni az ütések nyomait, ha tudtál volna rám időt szakítani. Jobban kívántam a szeretetedet, mint ahogy ezt valaha el tudtam mondani Neked. Bárcsak játszottál volna velem, vagy elvittél volna egy meccsre! Ha legalább azt ki tudtad volna mondani nekem, hogy szeretsz! Azt akartam, hogy törődj velem.

Kezeivel eltakarta a szemét. A mellette ülő középkorú asszony gyöngéden simogatni kezdte a haját, egy fiatalember előrenyúlt, hogy megfogja a kezét. Egy másik férfi megkérdezte, akarja-e, hogy átkarolják; az ősz hajú férfi bólintott.

Egy másik csoport a földön ült, egymást átölelve. Egy elegáns, hetven év körüli asszony olvasta fel a levelét:

Mama, nagyon el voltál foglalva a jótékony célú munkáddal. Soha nem volt időd megmondani nekem, hogy szeretsz. Csak akkor fordítottál rám figyelmet, ha beteg voltam, vagy zongoráztam, és büszkévé tettelek téged. Csak olyan érzéseim lehettek, amelyek megelégedésedre szolgáltak. Csak akkor számítottam, ha elégedetté tettelek. Soha nem szerettél engem önmagamért. Annyira egyedül voltam…

Hangja elcsuklott és sírva fakadt. A kontroll fala, amelyet gondosan őrzött hetven évig, omladozni kezdett a könnyeitől. Egy tizenéves lány átölelte. Egy fiatalember azt mondta neki, nem baj, hogy sír. Megdicsérte a bátorságáért.
Átmentem egy másik csoporthoz. Egy harmincas évei derekán járó vak férfi olvasta fel Braille-írással írt levelét.

Gyűlöltelek, mert szégyelltél engem. Bezártál a garázsba, ha a barátaiddal szórakoztál. Soha nem kaptam eleget enni. Olyan éhes voltam! Tudtam, hogy gyűlölsz, mert terhedre voltam. Kinevettél és kigúnyoltál, amikor elestem…

Ezúttal tovább kellett mennem. Saját megsebzett gyermekem maradék dühét éreztem, ordítani tudtam volna mérgemben és felháborodásomban. A gyermekkor szomorúsága és magánya telepedett rám. Hogyan tudnánk valaha felgyógyulni ennyi bánatból?

Mégis, a nap vége felé a hangulat békéssé és örömtelivé változott. Az emberek együtt ültek; egyesek fogták egymás kezét, legtöbbjük mosolygott, amikor a zárógyakorlatot végeztük. Sorra köszönték meg, hogy segítettem megtalálni megsebzett belső gyermeküket.

Egy bankelnök, aki a csoportfoglalkozás kezdetekor még nyílt ellenállást tanúsított, most elmondta, hogy negyven év óta először sírt. Apja kegyetlenül verte gyerekkorában, és ő megesküdött, hogy sebezhetetlen lesz, és soha nem mutatja ki az érzéseit. Most arról beszélt, hogy megtanul gondot viselni arra a magányos kisfiúra, aki benne lakik. Az arca ellágyult és fiatalabbnak tűnt.

A workshop elején arra biztattam a résztvevőket, hogy vegyék le álarcukat, és jöjjenek elő a rejtekhelyükről. Elmagyaráztam, hogy ha megsebzett belső gyermeküket hagyják rejtőzködni, akkor az összezavarja az életüket dühkitörésekkel, túlkapásokkal, házassági és gyermeknevelési problémákkal, ártalmas és fájdalmas kapcsolatokkal.

Élénk reakciójuk jelezte, hogy ideget érintettem. Izgatott és hálás lettem, ahogy nyílt, mosolygós arcukra néztem. Mindez 1983-ban történt. Az azóta eltelt években egyre jobban lenyűgözött a belső gyermek gyógyító hatalma.

Három dolog tűnik fel a belső gyermekkel való munka során. Az emberek változásának sebessége; a változás mélysége; valamint az az erő és produktivitás, amelyet a múlt sebeinek begyógyulása eredményez.

Több mint tizenkét éve kezdtem a belső gyermekkel kapcsolatos munkámat, amikor rögtönzött meditációt végeztettem néhány kliensemmel. Ez a meditáció azonban néhány nagyon drámai eredményhez vezetett! Amikor az emberek először teremtettek kapcsolatot belső gyermekükkel, az élmény gyakran elsöprő erejű volt. Néha szívet tépően zokogtak, később ilyeneket mondtak: „Egész életemben arra vártam, hogy valaki megtaláljon engem!”; „Olyan ez, mint a hazatérés!”; „Az életem megváltozott, amióta megtaláltam a belső gyermekemet!”

E reakcióktól indíttatva felépítettem egy egész tanfolyamanyagot, amely segít az embereknek megtalálni és átölelni belső gyermeküket. Az évek során a tanfolyam anyaga sokat fejlődött, főként a résztvevőkkel folytatott beszélgetések eredményeképpen. Ez a legnagyobb horderejű munka, amelyet valaha is végeztem.

A csoportmunka arra összpontosít, hogy segítsen az embereknek feldolgozni elgyászolatlan gyermekkori bánataikat, amelyek elhagyatottságból vagy valamilyen visszaélésből erednek, abból, hogy a gyermeki fejlődés igényeit semmibe vették, és a gyermek belebonyolódott a család működési zavaraiba. (Később mindegyiket részletesen tárgyalom.)

A workshopon a legtöbb időt gyermeki fejlődésünk elhanyagolt szükségleteinek elgyászolásával töltjük. E könyvnek is ez a fő témája. Tapasztalatom szerint a fejlődési megközelítés érzelmi sebeink gyógyításának legátfogóbb és leghatékonyabb módja. Úgy hiszem, tanfolyamunk az egyetlen, amely minden egyes fejlődési szakasz sérüléseinek gyógyítására összpontosít.

A műhelymunka során felsorolom a gyermekkor normális igényeit. Ha ezek nem nyertek kielégítést, hajlamosak leszünk arra, hogy megsebzett belső gyermekkel nőjünk bele a felnőttkorba. Ha gyermekkori igényeinket kielégítették volna, nem válunk „felnőtt gyerekekké”.

Miután minden egyes szakasz igényeit körvonalaztam, a résztevők csoportokra oszlanak. Felváltva vállalják a főszerepet, ily módon mindenki meghallgathatja, ahogy a többiek kimondják azokat a megerősítő szavakat, amelyeket hallaniuk kellett volna csecsemő-, kisgyermek-, óvodáskorukban és így tovább.

A főszereplő nyitottságától függően a csoport tagjai simogatják, dédelgetik őt, és felajánlják, hogy gyermekkori fájdalmát hitelesítik. Ha valaki meghallja azt a sajátos megerősítést, amire szüksége lett volna, de amelytől gyermekkorában megfosztották, többnyire sírni kezd, gyengén vagy erőteljesen. A régi, megfagyott bánatok közül néhány olvadni kezd. A workshop végére mindenki elvégez valamennyi gyászmunkát. Ennek mértéke attól függ, hogy az illető hol tart a gyógyulási folyamatban. Néhányan már sokat dolgoztak ezen, mielőtt a workshopra jöttek, mások semmit.

A csoportmunka vége felé egy, a belső gyermeket átölelő meditációt végeztetek velük. Ekkor sokan erőteljes érzelemkiáramlást éreznek. Amikor a résztvevők elhagyják a tanfolyamot, arra biztatom őket, hogy mindennap szánjanak valamennyi időt a belső gyermekükkel való kommunikációra.

Amikor meggyógyították és felnevelték megsebzett belső gyermeküket, csodálatos, természetes gyermekük teremtő energiái kezdenek felszínre kerülni. Ha a belső gyermek integrálódott, a megújulás és az új életerő forrásává válik. Carl Jung „csodagyereknek” nevezte a természetes gyermeket, mely tulajdonképpen velünk született képességünk a felfedezésre, a rácsodálkozásra és a kreatív létezésre.

A tanfolyam arról győzött meg, hogy a belső gyermekkel folytatott munka a leggyorsabb és leghatásosabb út, hogy gyógyító hatást érjünk el. Ez a majdnem azonnal fellépő hatás még mindig lenyűgöz.
Általában szkeptikus vagyok a gyors megoldásokkal kapcsolatban, de ez a munka, úgy látszik, tartós átalakulási folyamatot indít el. Egy-két évvel később sok résztvevő azt írta, hogy a workshop megváltoztatta az életét. Elégedett voltam, de kissé zavarba jöttem. Nem értettem, hogy a munka miért volt olyan elemi hatással némelyekre, míg másoknál csak jóval gyengébb eredményt ért el. Ahogy a magyarázatot kerestem, lassan kezdett kirajzolódni számomra a kép.

Először Eric Berne, a tranzakcióanalízis mögött álló teremtő géniusz munkája felé fordultam. A tranzakcióanalízis-elmélet nagy hangsúlyt helyez a „gyermeki én” állapotára, a természetes gyermekére, amilyenek mindannyian voltunk. A tranzakcióanalízis leírja azokat a módokat is, ahogy a természetes gyermek alkalmazkodik a korai családi élet feszültségeihez.

A természetes vagy csodagyerek jelen van, amikor találkozol egy régi baráttal, amikor mélyről felnevetsz, amikor spontán és kreatív vagy, amikor lenyűgöz egy csodás látvány.
A megsebzett gyermek jelen van, amikor átmész a piros lámpán, mert épp nincs körülötted senki, és úgy véled, megúszhatod. A megsebzett gyermek viselkedésmódjaihoz tartozik a dühroham, a túlzott udvariasság és engedelmesség, a gyerekes hangon való beszéd, a manipulálás és a duzzogás. Az 1. fejezetben körvonalazom azt a sokféle módot, ahogyan a megsebzett gyermek összezavarja felnőtt életünket.

Bár a tranzakcióanalízist sok éven át fő terápiás módszerként használtam, sohasem összpontosítottam munkámat azokra a különböző fejlődési szakaszokra, amelyeken a belső gyermek keresztülmegy, miközben a túlélése érdekében alkalmazkodik. Ma már úgy hiszem, a legtöbb tranzakcióanalízis-munkának hiányossága, hogy a fejlődés részleteivel nem törődik. Csodagyerekünk korai fejlődésének bármelyik része elakadhat. Felnőttként infantilisan cselekedhetünk, visszacsúszhatunk a totyogó kisded viselkedéséhez, fenntarthatjuk óvodásunk mágikus hitét, és úgy vonulhatunk vissza ajkbiggyesztve, mint az elsős, aki elvesztett egy játszmát. Mindezek a viselkedésmódok gyermetegek, és a megakadt gyermekkori fejlődés különböző szintjeit képviselik. Ennek a könyvnek a fő célja, hogy megsebzett belső gyermekedet a fejlődés minden szakaszában segítsen meggyógyítani.

Munkámra később a hipnoteraputa Milton Erickson volt nagy hatással. Erickson véleménye szerint mindenkinek saját egyedi térképe van a világról, egy tudattalan belső hitrendszere, amely a hipnotikus transzállapot egy fajtáját képviseli. Az ericksoni hipnózist alkalmazva természetes módszereket tanultam meg, hogy kapcsolatba kerüljek klienseim azon transzállapotaival, amelyekben már benne voltak, és hogy e transzot felhasználjam kibontakozásuk és változásuk elősegítésére. Amit nem láttam, amíg csak el nem kezdtem a belső gyermekkel végzett munkát, hogy a megsebzett belső gyermek alakítja ki hitrendszerünk magvát. Korregresszióval (korábbi életkorba lépéssel) visszajutva a belső gyermek transzállapotába, lehetségessé válik e maghiedelmek közvetlen és gyors átalakítása.

A terapeuta Ron Kurtz elmélyítette megértésemet a belső gyermekkel való munka dinamikájáról. Kurtz módszere, amelyet Hakomi terápiának neveznek, közvetlenül erre a maganyagra összpontosít. A maganyag tulajdonképpen belső tapasztalataink szerveződésének módja. Maganyagunk legkorábbi érzéseinkből, hiteinkből, emlékeinkből alakult ki, válaszként gyermekkori környezetünk feszültségeire. Ez a maganyag nem logikus és primitív – ez volt a mágikus gondolkodású, sérülékeny, kiszolgáltatott és határok nélküli gyermek túlélésének egyetlen módja.

Kialakulása után a maganyag szűrővé válik, amelyen minden új tapasztalatnak át kell szűrődnie. Ez magyarázza, hogy egyesek miért választják ismételten ugyanazt a romboló párkapcsolati formát, miért tapasztalják az életüket ismétlődő sérülések sorozatának, és miért nem tanulnak saját hibáikból.

Freud „ismétlési kényszernek” nevezte ezt a késztetést, hogy megismételjük a múltat, a nagy modern terapeuta, Alice Miller pedig az „abszurditás logikájának” hívta. Logikus, ha valaki megérti, hogy a maganyag hogyan formálja tapasztalatainkat. Olyan ez, mintha napszemüveget hordanánk. Mindegy, mennyi a napfény, a szemüveg egyformán szűri meg. Ha a lencse zöld, a világ zöldnek látszik. Ha barna, az élénk színek eltompulnak.

Nyilvánvaló tehát, hogy ha meg akarunk változni, meg kell változtatnunk a maganyagunkat. Mivel belső gyermekünk rendezte el először tapasztalatainkat, a vele való kapcsolatteremtés azonnal megváltoztatja a maganyagot.

A belső gyermekkel való munka fontos terápiás eszköz, és messzemenően különbözik a múltbeli terápiás módszerektől. Freud volt az első, aki felismerte, hogy neurózisaink és karakterproblémáink a megoldatlan gyermekkori konfliktusokból fakadnak, amelyek egész életünk során ismétlődnek. Úgy próbálta meggyógyítani a sebzett gyermeket, hogy biztonságos környezetet alakított ki számára, amely megengedi, hogy felszínre kerüljön, és kielégítetlen vágyait átadja a terapeutának. A terapeuta azután – elképzelése szerint – a megsebzett belső gyermek jó szülőjévé válva újra felneveli, így az bevégezheti félbehagyott ügyeit, s meggyógyul.

Freud módszere azonban rendkívül idő- és pénzigényes, és gyakran eredményezi a kliens nem egészséges függőségét. Egyik kliensem tíz év pszichoanalízis után került hozzám. Közös munkánk során is hetente kétszer-háromszor felhívta analitikusát, hogy tanácsát kérje a legköznapibb döntésekben. Az analitikus a belső gyermek jó szülője lett, de aligha nevelte őt fel. A kliens kétségbeejtően függött a szakembertől, ahelyett, hogy saját felnőtt erőit használta volna arra, hogy belső gyermekét felnevelje.

Ebben a könyvben új módszert ajánlok, hogy találkozz belső gyermekeddel, meggyógyítsd és felneveld őt. A javasolt munkát el kell végezned, ha tapasztalható változást akarsz. Felnőtt részedtől függ, hogy elhatározza: elvégzi. Felnőtt lényed akkor is pontosan fogja tudni, hol vagy és mit csinálsz, amikor gyermeki állapotodban vagy. Belső gyermeked ugyanúgy tapasztalja majd a dolgokat, ahogy annak idején először tapasztaltad, de ez alkalommal ott lesz felnőtt lényed, hogy megvédje és támogassa őt, hogy fontos befejezetlen ügyei végére járjon.

A könyv négy részből áll. Az 1. rész megmutatja, csodagyerekedből hogyan veszett ki a csoda, és a gyermekkorban szerzett sebek miként zavarják össze felnőttéletedet.

A 2. rész végigvezet gyermekkorod fejlődési szakaszain, és megmutatja, mire lett volna szükséged ahhoz, hogy egészséges módon nőj fel. Minden fejezet tartalmaz egy kérdőívet, amely segít meghatároznod: kielégítették-e belső gyermeked igényeit az adott szakaszban. Azután végigvezetlek azokon a tapasztalatokon, amelyeken a workshopjaimon is, hogy minden egyes szakaszban segítsem belső gyermeked gyógyítását.

A 3. rész korrekciós gyakorlatokat mutat be, hogy segítsen belső gyermeked növekedésében és fejlődésében; hogy egészséges módokon nyerhess meg más felnőtteket belső gyermeked bizonyos igényeinek kielégítésére; és hogy védőkorlátokat állíts fel belső gyermeked köré, amikor kapcsolataid intimitásán dolgozol. Ez a rész megtanít arra, hogy miként válhatsz te magad olyan gondoskodó szülővé, amilyen nem adatott meg gyermekkorodban. Ha megtanulod, hogyan lehetsz a saját jó szülőd, többé nem úgy akarod a múltat teljessé tenni, hogy másokat állítasz be szüleid szerepkörébe.

A 4. rész megmutatja, hogyan jelenik meg a csodagyermek, mihelyt a sebzett gyermek meggyógyul. Megtanulod, hogyan érheted el csodagyermeked, és látni fogod, hogy minden energiád közül ez a legteremtőbb és legátalakítóbb hatású. Csodagyermeked az a részed, amely a legjobban hasonlít a Teremtődre, és ilyen módon közvetlen, személyes kapcsolatba kerülhetsz egyedi lényeddel, sőt Istennel is, ahogyan Te értelmezed Istent. Ez a legmélyebb gyógyulás, amelyet az összes vallás nagy tanítói ígérnek.

Menet közben elmesélem a magam történetét is. Amikor 12 évvel ezelőtt elkezdtem ezt a munkát, el sem tudtam volna képzelni azt a gondolkodás- és viselkedésbeli átalakulást, amely belső gyermekem személyes felfedezéséből eredt. E felfedezés előtt bagatellizáltam gyermekkorom hatását, és fogva tartott a kényszer, hogy idealizáljam és védjem szüleimet, különösen anyámat. Gyermekkoromban gyakran azt mondogattam magamnak: „Ha felnövök és elkerülök innen, minden rendben lesz.” Ám ahogy teltek az évek, rájöttem, hogy a dolgok nem mennek jobban, sőt még rosszabbak lettek. Családom más tagjain tisztábban láttam ezt, mint önmagamon. Tíz évvel azután, hogy legyőztem az alkoholizmust, be kellett látnom, hogy még mindig űzött és kényszeres vagyok.

Egy esős csütörtök délutánon aztán megtapasztaltam, amit Alice Miller írt saját belső gyermekéről: „Nem tudtam rávenni magam, hogy a gyermeket magára hagyjam… Olyan döntést hoztam, amely alapvetően megváltoztatta az életemet: hagyom, hogy a gyermek vezessen engem.”

Azon a napon elhatároztam, hogy meggyógyítom és megvédelmezem a belső gyermekemet. A rettegés határáig ijedtnek találtam. Először nem bízott bennem, és nem akart velem jönni. Csak úgy tudtam elnyerni a bizalmát, hogy kitartóan beszéltem hozzá, és bizonygattam, nem hagyom el. E könyvben leírom az utazás szakaszait, amelyek lehetővé tették számomra, hogy belső gyermekem őrzője és védelmezője legyek. Ez az utazás megváltoztatta az életemet.

PÉLDÁZAT: Rudy Revolvin kettős tragédiája

(P. D. Ouspensky: Ivan Osokin különös élete alapján)

Volt egyszer egy ember, akit Rudy Revolvinnak hívtak. Fájdalmas és tragikus életet élt. Beteljesületlen vágyakkal halt meg, és egy sötét helyre került.

A Sötétség Uralkodója látta, hogy Rudy felnőtt gyermek. Úgy érezte, tovább növelheti a sötétséget, ha ad Rudynak egy lehetőséget, hogy életét újra végigélje. Mert a Sötétség Uralkodójának az volt a küldetése, hogy fenntartsa a sötétséget, és azt még sötétebbé tegye. Megmondta Rudynak, semmi kétsége sincs afelől, hogy ugyanazokat a hibákat fogja elkövetni, és pontosan ugyanazt a tragédiát fogja átélni, mint korábban.

Adott Rudynak egy hetet a döntésre.

Rudy hosszan és keményen gondolkodott. Nyilvánvaló lett számára, hogy a Sötétség Uralkodója gonosz tréfát űz vele. Persze hogy elkövetné ugyanazokat a hibákat, ha egyszer megfosztják az emlékeitől, és nem tudja, hogy előző életében min ment keresztül. Emlékek nélkül nem lenne képes elkerülni tévedéseit.

Amikor megjelent az uralkodó előtt, elutasította az ajánlatot. A Sötétség Uralkodója, ismerve a megsebzett gyermek „titkát”, erre azt mondta, hogy a szokásos eljárástól eltérően Rudynak megengednék, hogy mindenre emlékezzék előző életéből. A Sötétség Uralkodója tudta, hogy Rudy még ezekkel az emlékekkel is ugyanúgy elkövetné ugyanazokat a hibákat, és újra végig kellene szenvednie fájdalmas életét.

„Végre igazi lehetőséget kapok” – gondolta. Rudy ugyanis semmit se tudott a megsebzett gyermek titkáról.

Bizony, úgy történt, hogy bár minden részletre kiterjedően előre látta mindazt a szerencsétlenséget, amit korábban létrehozott, megismételte fájdalmas és tragikus életét.

A Sötétség Uralkodója elégedett volt!

I. RÉSZ:
A SEBZETT BELSŐ GYERMEK PROBLÉMÁJA

„A felismerés elfelejtett kamrákat világított meg a csecsemőkor sötét házában. Most már értettem, miért érezhettem honvágyat otthon.”

(G. K. Chesterton)

BEVEZETÉS

Buckminster Fuller, korunk egyik legkreatívabb embere szívesen idézte Christopher Morley versét a gyermekkorról.

A legszebb vers, mit tudhatunk
mit vesztett költő-tudatunk:
Mi bennünk csillogó arany,
négy éves korban hangtalan.

Még öntudatlan részeként
él Természet óriás szívén.
Madár pajtása s ordasé,
oly öntudatlan, mint a méh…

S mégis értelem benne ég,
nap-nap építi Édenét,
Lobogva nyit érzékeket:
Még nem színlel érzéseket.

S áttetsző, tiszta még a szem,
nem furdal kétely, gyötrelem:
Elfogadod az Életet,
Saját Istened őrized.

A Lét, mely mindent versbe szed,
Téged is költővé tehet,
Hisz voltak napok, gyönge lény:
Tenmagad voltál Költemény.

(Erdődi Gábor fordítása)

Mi történik ezzel a csodálatos kezdettel, amikor mi vagyunk „maga a költészet”?

Hogyan lesz az a sok finom, gyöngéd tündér gyilkossá, szenvedélybeteggé, fizikai és szexuális bűnök elkövetőjévé, kegyetlen diktátorrá, elsatnyult erkölcsű politikussá? Hogyan válnak „sétáló sebesültekké”? Mindannyiukat látjuk magunk körül, a szomorúakat, a rettegőket, a kétkedőket, a szorongókat, a búskomorakat. Mind tele vannak kimondhatatlan vágyakozással. Bizony, velünk született lehetőségeink elvesztése a legnagyobb tragédia mindenek között.

Minél többet tudunk arról, hogy miként veszítettük el spontán rácsodálkozásunkat és kreativitásunkat, annál inkább megtaláljuk a módját, hogy visszakapjuk azokat. Sőt tehetünk valamit azért is, hogy gyermekeinket ne érje ilyen veszteség.

1. FEJEZET:
Hogyan zavarja össze életedet megsebzett belső gyermeked?

„Az ember egy hajdani kín hatására mond oda nem illő dolgokat, cselekszik célszerűtlenül, nem tud megbirkózni a helyzettel, és elvisel szörnyű érzéseket, amelyeknek a jelenhez nincs is semmi közük.”

(Harvey Jackins)

Képtelen voltam elhinni, hogy olyan gyerekes tudok lenni. Negyvenéves voltam, és addig tomboltam-ordítottam, amíg mindenki – a feleségem, a mostohagyerekeim, a fiam – meg nem rettent. Akkor beültem az autómba, és otthagytam őket. Egyedül ültem egy motelben Padra Islandon töltött szabadságunk közepén. Magányos voltam és szégyelltem magam.

Amikor megpróbáltam felgöngyölíteni az eseményeket, amelyek a távozásomhoz vezettek, nem jutottam semmire. Össze voltam zavarodva. Olyan volt, mintha rossz álomból ébredtem volna. Mindennél jobban akartam, hogy a családi életem meleg, szeretetteljes és bensőséges legyen, de ez már a harmadik év volt, hogy felrobbantam a szabadságunk alatt. Érzelmileg már előbb is elszöktem, de fizikailag addig még soha.

Olyan volt, mintha módosult tudatállapotba kerültem volna. Istenem, hogy gyűlöltem magam! Mégis mi lehet a baj velem?

A Padre Island-i incidens 1976-ban történt, az apám halála utáni évben. Azóta megismertem őrjöngési és visszahúzódási ciklusaim okait. Míg egyedül ültem és szégyenkeztem abban a rideg motelszobában, eleven emlékek merültek fel a gyermekkoromból.

Eszembe jutott egy karácsonyeste. Körülbelül 11 éves lehettem, az elsötétített szobában feküdtem, a takarót a fejemre húztam, és nem voltam hajlandó beszélni apámmal. Későn jött haza, enyhén italos állapotban. Meg akartam büntetni, amiért elrontotta a karácsonyunkat. Szóban nem tudtam kifejezni a dühömet, mert arra tanítottak, hogy ez a halálos bűnök egyike, különösen, ha szülőkről van szó. Az évek során mérgem felgyülemlett a lelkemben, dühöngéssé változott, olyan lett, mint egy éhes kutya az alagsorban, aki farkasétvágyúvá válik. Én voltam a legkedvesebb apuka, akit valaha láttak – amíg egyszer csak nem bírtam tovább. És akkor Rettegett Ivánná változtam.

Megértettem, hogy szabadság alatti viselkedéseim spontán regressziók voltak. Amikor dühöngtem, és visszahúzódásommal büntettem a családomat, visszatértem a gyermekkoromba, ahol lenyeltem a mérgemet, és a gyerek egyetlen lehetséges cselekvési módján fejeztem ki akaratomat – büntető visszahúzódással. Most, felnőttként, amikor érzelmi vagy fizikai visszavonulást dobtam be, úgy éreztem magam, mint a hajdani magányos, szégyenkező kisfiú.

Megértettem, hogy ha egy gyerek fejlődése elakad, ha elnyomja érzéseit, különösen a haragot és a sértettséget, akkor olyan felnőtt lesz, akiben egy megsértett, dühös gyerek lakik. Ez a gyerek aztán spontán módon összezavarja a felnőtt viselkedését.

Először rémítő lehet a gondolat, hogy egy kisgyerek tovább élhet egy felnőtt testében. Pedig éppen ezt állítom. Úgy hiszem, ez a múltbeli, elhanyagolt, megsebzett belső gyermek az emberi nyomorúság fő forrása. Amíg nem gyógyítjuk és védelmezzük meg a belső gyermeket, folyton-folyvást összezavarja a felnőttéletünket.

Összegyűjtöttem néhány módot, ahogy a belső gyermek szennyezetté teszi belső életünket. Szeretem a mnemotechnikai gyakorlatokat, ezért minden betű egy olyan fontos módot jelez, amellyel belső gyermekünk szabotálja felnőttéletünket. A betűkből a contaminate (beszennyez) szó áll össze végül. (A fejezet végén található egy kérdőív, amely segít megállapítani, hogy belső gyermeked milyen mélyen sérült.)

K kodependencia (társfüggőség)
O offenzív (támadó) viselkedés
N narcisztikus személyiségzavar
T túlellenőrzés, bizalomproblémák
A „acting out”, „acting in” viselkedés (kiélés: kifelé és befelé)
M mágikus hiedelmek
I intimitásproblémák
N nem fegyelmezett viselkedés
A addiktív/kényszeres viselkedés
T torzult gondolkodás
E érzelemmentesség (üresség, tartalomnélküliség, közöny, depresszió)

Kodependencia (társfüggőség)

A kodependenciát olyan kóros állapotként definiálom, amelyet az identitás, az önazonosság-érzés elvesztése jellemez. Kodependensnek lenni annyit jelent, hogy nem vagyunk kapcsolatban saját érzéseinkkel, szükségleteinkkel és vágyainkkal. Fontoljuk csak meg a következő példákat.

Pervilia meghallgatja fiúját, aki a munkájával kapcsolatos problémáiról beszél. Pervilia azon az éjszakán nem tud aludni, mert a másik kínja emészti. Inkább a fiú érzéseit érzi, mint a sajátjait.

Maximilian öngyilkos szeretne lenni, amikor barátnője lezárja hat hónapos párkapcsolatukat. Azt hiszi, saját értéke attól függ, szereti-e a lány. Maximiliannek valójában nincs belülről eredő „önértéke”, csak más emberektől függő „más-értéke” van.

Jolishát férje megkérdezi, akarja-e házon kívül tölteni az estét. Ő tétovázik, majd igent mond. Férje megkérdezi, hova akar menni. Ő azt válaszolja, mindegy. Erre a férje elviszi őt egy hamburgerezőbe, és a moziban megnézik A fejszés gyilkos visszatérését. Jolisha gyűlöli az egész estét. Duzzog, és egy hétre visszahúzódik. Ha férje megkérdezi, mi baja van, ő azt válaszolja: „semmi”. Jolisha „imádnivaló”. Mindenki megjegyzi, hogy milyen kedves. De igazából csak tetteti a kedvességet, állandóan szerepet játszik. A kedvesség Jolisha szerepénje. Nem tudja, mit kíván vagy akar igazából. Nincs tisztában saját identitásával.

Jacobi 52 éves. Azért jön el hozzám, mert két hónapja viszonya volt 26 éves titkárnőjével. Nem tudja, hogyan történhetett. Jacobi presbiter, az Erkölcsvédelmi Bizottság köztiszteletben álló tagja, városában ő vezeti a pornográfiaellenes kampányt. Jacobi tulajdonképpen egy vallásos „szerepben” él. Teljesen elveszítette a kapcsolatot szexuális ösztönével, amely sokévnyi elnyomottság után most átvette az irányítást.

Biscayne személyes problémájaként kezeli felesége túlsúlyát. Jelentősen beszűkíti társasági életüket, mert zavarja, hogy barátai látják a feleségét. Biscayne nem érzékeli, hol végződik ő és hol kezdődik a felesége. Azt hiszi, hogy férfiasságát annak alapján ítélik meg, hogy néz ki a felesége. Barátjának, Bigellónak szeretője van. Időnként megméri, hogy biztos lehessen benne, tartja a súlyát. Neki sincs önértéke, ő is azt hiszi, hogy férfiassága a barátnője súlyától függ.

Ophelia Oliphant követeli, hogy a férje Mercedest vásároljon. Ahhoz is ragaszkodik, hogy tagjai maradjanak a River Walley Country Clubnak. Oliphanték súlyosan el vannak adósodva, hatalmas energiát fektetnek a hitelezők átverésébe és a felső osztálybeli gazdagság megjátszásába. Ophelia önértékelése a megfelelő kép fenntartásától függ. Nem érzékeli saját lényét.

A példák olyan embereket mutattak be, akik identitásérzésüket valami rajtuk kívül álló dologból merítik. Ezek a kodependencia állapotának példái.

A kodependencia egészségtelen családrendszerben fejlődik ki. Egy alkoholista családjában például mindenki kodependens lesz az alkoholista ivásától. Mivel az ivás minden családtag életét fenyegető esemény, úgy alkalmazkodnak, hogy túlságosan éberek lesznek. A stresszhez való alkalmazkodást a természet átmeneti, és nem krónikus állapotnak szánta. Egy idő után az, aki az alkoholista viselkedés kínjait krónikusan tapasztalja, elveszíti kapcsolatát saját belső jelzéseivel, érzéseivel, szükségleteivel, vágyaival.

A gyerekeknek ahhoz, hogy saját belső jelzéseiket megértsék, biztonságra és egészséges érzelmi mintára van szükségük. Segítséget igényelnek abban is, hogy megkülönböztessék a gondolataikat az érzéseiktől. Ha a családi környezet (érzelmi, fizikai vagy szexuális) erőszakkal van tele, a gyereknek muszáj csak kifelé figyelnie. Egy idő múlva elveszíti azt a képességét, hogy belülről alakítsa ki önbecsülését. Egészséges belső élet nélkül az ember külső dolgokban keresi a beteljesedést. Ez a kodependencia, a sebzett belső gyermek egyik tünete. A kodependens magatartás azt jelzi, hogy az egyén gyermekkori szükségleteit nem elégítették ki, így nem tudhatja, ki is ő valójában.

Offenzív (támadó) viselkedés

Hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy minden ember, akinek a belső gyermeke megsérült, kedves, csendes és türelmes. A valóságban a sebzett belső gyermek a világ sok erőszakosságáért és kegyetlenkedéséért felelős. Hitlert gyerekkorában állandóan verték, szadista apja – egy zsidó földbirtokos törvénytelen fia – folyamatosan megalázta és megszégyenítette. Hitler ezt a kegyetlenséget a legszélsőségesebb formában szolgáltatta vissza ártatlan emberek millióinak.

Kliensem, Dawson jut eszembe. Amikor házassági problémája miatt felkeresett, kidobóember volt egy éjszakai mulatóban. Elmesélte, hogy a héten eltörte egy ember állkapcsát. Szenvedélyesen ecsetelte, miként provokálta ezt ki az az ember, aki azzal bőszítette fel Dawsont, hogy durván viselkedett. Beszélgetéseink során Dawson gyakran hangoztatta ezt. A támadók nem vállalnak felelősséget viselkedésükért.

Közös munkánk során világossá vált, hogy Dawson tulajdonképpen gyakran félt. Amikor félelmet érzett, ez felidézte benne az egykori kisfiú emlékeit. Apja erőszakos volt, és fizikailag bántalmazta. A hajdani kisfiú reszketett, hogy brutális apja feldühödik, nem volt biztonságos a saját rémült bőrében lennie. Ezért aztán az apjával azonosult. A saját apjává vált. Ha olyasmi történt, ami hasonlított gyermekkora erőszakos jeleneteihez, a félelem és erőtlenség régi érzései ébredtek fel benne, és Dawson ilyenkor átváltozott a brutális apjává, ugyanolyan sebekkel sértve másokat, mint amilyeneket az apja rajta ejtett.

A támadó viselkedés, az emberi pusztítás fő forrása a gyermeken elkövetett erőszak, valamint az e visszaélés okozta szenvedés és feloldatlan bánat. A hajdani erőtlen, megsebzett gyermekből támadó felnőtt lesz. Különösen igaz ez a fizikai, szexuális visszaélés és a súlyos érzelmi bántalmazás esetében. A pszichiáter Bruno Bettelheim ezt a folyamatot úgy nevezte, hogy „azonosulás a bántalmazóval”. A szexuális, fizikai vagy érzelmi erőszak olyan ijesztő a gyermek számára, hogy a cselekmény során nem tud megmaradni saját szelfjében. A fájdalom túlélése érdekében elveszíti identitásérzetét, és önmaga helyett a bántalmazóval azonosul. Bettelheim vizsgálatait elsősorban a német koncentrációs táborok túlélői között végezte.

Nemrégiben az egyik tanfolyamon szólásra jelentkezett egy New York-i terapeuta.
Zsidónak vallotta magát, és elmondta a csoportnak anyja náci koncentrációs táborban szerzett tapasztalatainak szomorú részleteit. Történetének legmegdöbbentőbb része az volt, hogy anyja úgy kezelte őt, ahogy a náci őrök az anyját. Már hároméves korában leköpte, és zsidó disznónak nevezte.

Talán még felkavaróbbak a szexuális erőszakoskodók. Legtöbbször őket magukat is szexuális erőszak érte gyermekkorukban. Amikor a gyerekeket molesztálják, újrajátsszák azt a visszaélést, amelyet gyermekkorukban elszenvedtek.

Bár a legtöbb bántalmazó viselkedés a gyerekkorból ered, nem mindig erőszak eredménye. Néhány támadót a szülei túlzott kényeztetéssel és engedékenységgel „rontottak el”, ők azt az érzést tanulták meg, hogy különbek másoknál. Az ilyen elkényeztetett gyerekek úgy hiszik, különleges bánásmódot érdemelnek mindenkitől, és ők nem követhetnek el rosszat. Elveszítik minden felelősségérzetüket, és úgy gondolják, minden problémájuk valaki más hibájából ered.

Narcisztikus személyiségzavar

Minden gyereknek szüksége van arra, hogy feltétel nélkül szeressék – legalábbis kezdetben.

Egy ítélkezésmentes szülő vagy gondozó tükröző szeme nélkül a gyerek nem tudhatja meg, ki ő. Először mindegyikünk mi volt, csak utána lett én. Szükségünk volt egy másik arcra, hogy minden részünket megmutassa. Szükséges volt, hogy tudjuk, fontosak vagyunk, komolyan vesznek minket, minden részünk szeretetre méltó és elfogadható. Azt is tudnunk kellett, hogy támaszkodhatunk gondviselőnk szeretetére. Ezek voltak egészséges narcisztikus igényeink. Ha nem elégítették ki őket, akkor károsodott az ÉN VAGYOK érzésünk.

A narcisztikusan sérült belső gyermek kielégíthetetlen szeretet-, figyelem- és érzelemvággyal fertőzi meg a felnőttet. A belső gyermek igényei tönkreteszik a felnőtt kapcsolatokat, mert mindegy, mennyi szeretet jön, az sohasem elég. A narcisztikusan nélkülöző felnőtt-gyerek igényeit nem lehet kielégíteni, mert tulajdonképpen egy gyerek igényei, és a gyerekek a szüleiket állandóan igénylik. Igényeik természetükből fakadnak, nem döntésükből. Egy gyerek igényei függőségi igények, tehát olyanok, amelyek kielégülése mástól függ. Csak a veszteségek elgyászolása vezethet gyógyuláshoz. Amíg ez meg nem történik, a kielégítetlen gyermek farkaséhesen fogja keresni azt a szeretetet és megbecsülést, amit gyerekkorában nem kapott meg.

A nárcisztikusan sérült gyermek igényei különböző formákat öltenek:
- Minden kapcsolatában csalódik;
- Mindig a tökéletes partnert keresi, aki az összes szükségletét kielégíti;
- Szenvedélybeteg lesz (a függőségek kísérletek, hogy kitöltsék az űrt a lélekben; gyakori példái a szex- és a kapcsolatfüggőség);
- Hajszolja a pénzt és az anyagi javakat, hogy azok adják meg számára az értékesség érzését;
- Nyilvános szerepléssel járó munkát választ, színész vagy sportoló lesz, mert szüksége van a közönség folyamatos imádatára és csodálatára;
- Saját gyermekeit arra használja, hogy narcisztikus igényeit kielégítsék (fantáziájában gyermekei soha nem fogják elhagyni, és mindig szeretni, tisztelni és csodálni fogják őt). Gyermekeitől próbálja megkapni azt a különleges csodálatot, amit saját szüleitől nem kapott meg.

Túlellenőrzés, bizalomproblémák

Ha a gondozók nem megbízhatók, a gyermekben mély bizalmatlanságérzés fejlődik ki. A világ veszélyes, ellenséges, kiszámíthatatlan helynek tűnik. Ezért a gyermeknek mindig kontrollálnia kell mindent. Úgy hiszi, hogy ha mindent ellenőriz, akkor semmi sem érheti elővigyázatlanul, és senki nem bánthatja őt.

Egyfajta ellenőrzési őrület lép fel: a kontroll szenvedéllyé válik. Egyik kliensem annyira félt a kontrollvesztéstől, hogy egy héten nem kevesebb mint száz órát dolgozott. Semmilyen hatáskört, tevékenységet nem tudott átadni, mert nem bízott benne, hogy mások elvégzik a feladatukat. Akkor jött el hozzám, amikor fekélyes vastagbélgyulladása olyan súlyossá vált, hogy kórházba kellett feküdnie.

Egy másik kliensem azért borult ki, mert a férje benyújtotta a válókeresetet. A férj számára az volt az utolsó csepp a pohárban, amikor felesége egy másik márkájúra cserélte az autótelefont, amit ő vett. A férj elpanaszolta, hogy bármit próbált tenni a feleségéért, az soha nem volt jó. Neki mindig változtatnia kellett azon, amit a férj csinált. Más szavakkal, nem nyugodott addig, amíg nem ő kontrollált mindent.

Az ellenőrzési őrület komoly problémákat okoz a kapcsolatokban. Nem lehetsz bizalmas viszonyban olyan társsal, aki nem bízik benned. Az intimitás feltétele, hogy mindkét fél elfogadja a másikat olyannak, amilyen.
A bizalom zavara szélsőségeket szülhet: valaki vagy felad minden kontrollt, becsapható, naiv módon bízik, kapaszkodik és túlértékel másokat; vagy elkülönültségbe és magányba húzódik vissza, és védőfalakat épít, amelyeken senkit sem enged át.

Mint arra Patrick Carnes, a szenvedélybetegségek szakértője rámutatott, az az ember, aki sohasem tanult meg bízni, összekeveri az intenzitást az intimitással, a rögeszmét a törődéssel és az ellenőrzést a biztonsággal.

Életünk első fejlődési feladata a bizalom alapvető érzésének kialakítása. Meg kell tanulnunk, hogy a másik (az anyu, az apu, a külvilág) biztonságos és megbízható. Ez az alapvető bizalom mély és összetett érzés. Ha megbízunk a világban, megtanulhatunk bízni önmagunkban is. Magunkban bízni azt jelenti, hogy bízunk személyes képességeinkben, észleléseinkben, értelmezéseinkben, érzéseinkben és vágyainkban.

A gyermekek megbízható gondozóiktól tanulnak meg bízni. Ha anyu és apu következetesen és kiszámíthatóan viselkedik, és bíznak magukban, akkor a gyerek bízni fog bennük, és megtanul bízni önmagában is.

„Acting out” viselkedés: kiélés kifelé

Ahhoz, hogy megértsük, sebzett gyermekünk hogyan éli ki be nem teljesült gyermekkori igényeit és feldolgozatlan sérüléseit, meg kell értsük, hogy életünkben az érzelem az elsődleges ösztönző erő. Az érzelmek adják a fűtőanyagot ahhoz, hogy megvédjük magunkat, és kielégítsük alapvető szükségleteinket. (Az emóció szót én mozgásban lévő energiaként értelmezem.) Ez az energia alapvető. Dühünk mozgat, hogy megvédjük magunkat. Ha mérgesek vagyunk, állást foglalunk, és „dühödten küzdünk”. A dühvel védekezünk és harcolunk a jogainkért.

A félelem arra késztet, hogy meneküljünk a veszély elől. Megvéd, mert érezteti, hogy a szóban forgó veszély közel van, és túl nagy ahhoz, hogy harcba bocsátkozzunk; arra indít, hogy elszaladjunk és menedéket keressünk.

A szomorúság könnyekre fakaszt. Könnyeink tisztító hatásúak, és segítenek feloldani a feszültséget. Szomorúságunkkal meggyászoljuk veszteségeinket és energiát szabadítunk fel. Ha képtelenek vagyunk gyászolni, nem tudjuk lezárni a múltat. Minden érzelmi energia, amely a problémánkhoz vagy a traumánkhoz kapcsolódik, befagy.

A fel nem oldott és ki nem fejezett energia állandóan próbálja feloldani önmagát.

Ha egészséges gyászban nem lehet kifejezni, abnormális viselkedésben fejeződik ki. Ezt nevezzük kiélésnek. Jó példa erre egykori kliensem, Maggie. Maggie látta apját, a dühöngő, erőszakos alkoholistát, ahogy szóban és fizikailag is bántalmazta az anyját. Ez az ismétlődő jelenet végigkísérte a gyermekkorát. Négyéves korától Maggie volt anyja vigasza. Miután férje megverte, az anya Maggie mellé feküdt be az ágyba. Reszketve és nyöszörögve kapaszkodott Maggie-be. Néha az apa az anya után jött, ráüvöltött. Ez megrémítette Maggie-t. Bármely családtag ellen elkövetett erőszak megrémíti a többi családtagot. Az erőszak tanúja egyben az erőszak áldozata is.

Maggie-nek gyermekkorában arra lett volna szüksége, hogy kifejezze rémületét és levezesse szomorúságát. De senkihez sem fordulhatott a szükséges gyámolításért, hogy feloldja kifejezetlen bánatát. Ahogy felnőtt, megpróbált olyan férfiakat és nőket találni, akik betöltik a gyámolító szülő szerepét. Amikor hozzám eljött, már túl volt két brutális házasságon és sok más kizsákmányoló kapcsolaton. És mi volt a foglalkozása? Lelkigondozó volt, aki erőszakot elszenvedett asszonyok segítésére specializálódott.

Maggie kiélte gyermekkori sérülését. Erőszaktól szenvedő nőket gondozott és erőszaktevőkkel alakított ki párkapcsolatokat. Ő maga gondját viselte másoknak, de rá senki sem viselt gondot. A múltból származó feloldatlan érzelmi energia az egyetlen lehetséges módon fejeződött ki: kiélte.

A kiélés vagy újrajátszás az egyik legpusztítóbb mód, ahogy megsebzett belső gyermekünk az életünket szabotálja. Maggie története drámai példája a múlt megismétlési kényszerének. „Talán most helyre tudom hozni” – mondja Maggie megsebzett belső gyermeke. „Talán, ha tökéletes leszek, és mindent megadok apunak, amire szüksége van, fontos leszek neki, és ki fogja mutatni a szeretetét, törődését.” Ez a gyerek mágikus gondolkodása, nem a felnőtt racionális észjárása. Ha jobban belegondolunk, értelmet nyer számunkra.

A kiélés viselkedésmódjainak egyéb példái:
- erőszakot követünk el másokon;
- olyasmit teszünk vagy mondunk gyerekeinknek, amiről azt állítottuk, hogy sohasem tennénk vagy mondanánk;
- visszacsúszunk korábbi életkorokba (dühkitörések, duzzogások stb.);
- nem helyénvaló módon lázadunk;
- idealizált szülői szabályokat viszünk tovább.

„Acting in” viselkedés: kiélés befelé

Befelé, önmagunk felé való kiélésnek nevezzük, ha saját magunkon vezetjük le a múltban elszenvedett bántalmazást. Önmagunkat büntetjük úgy, ahogy gyerekkorunkban minket büntettek. Ismerek egy embert, aki valahányszor hibát követ el, bántalmazza magát. „Te idióta, hogy lehettél ilyen ostoba?”, mondja magának, és többször láttam azt is, amint öklével saját arcába csapott (gyerekkorában anyja ütötte ököllel az arcát).

A feloldatlan múltbeli érzelem gyakran önmagunk ellen fordul. Joe-nak például gyermekkorában nem engedték meg, hogy mérgét kifejezze. Nagy dühöt érzett anyja iránt, mert az soha nem engedte meg, hogy bármit is egyedül csináljon. Ha nekilátott egy feladatnak, anyja rögtön odaugrott, és ilyesmit mondott: „Mama segít az ő kis csigabigájának.” Vagy: „Remekül csinálod, de hadd segítsen egy kicsit a mama.” Joe még most, felnőttkorában is engedte, hogy olyan dolgokat végezzen el helyette, amelyeket ő maga is meg tudott volna csinálni. Joe-t tökéletes engedelmességre tanították, és arra, hogy a haragját kifejezni bűnös dolog. Így azt Joe befelé, önmaga ellen fordította. Ennek eredményeképpen depressziósnak, kedvetlennek, alkalmatlannak érezte magát, és erőtlennek ahhoz, hogy életcélját elérje.

Az önmagunk ellen fordított érzelmi energia komoly fizikai problémákat okozhat, beleértve az emésztőrendszeri panaszokat, fejfájást, hát- és nyakfájást, erős izomfeszülést, ízületi gyulladást, asztmát, szívrohamot és rákot. A balesetezésre való hajlam is az önmagunk ellen fordított érzelmi energia egyik kifejeződési formája. Az ember büntetést ró magára a balesettel.

Mágikus hiedelmek

A gyermeket mágikus gondolkodás jellemzi. „S az iskolába menvén, a járda peremén, hogy ne feleljek aznap, egy kőre léptem én.” A mágikus gondolkodás azt a hitet jelenti, hogy bizonyos szavak, mozdulatok vagy viselkedések megváltoztatják a valóságot. Ha azt mondod egy gyereknek, hogy a viselkedése közvetlenül felelős mások érzéseiért, mágikus gondolkodásra tanítod. Gyakori kijelentések: „Megölöd anyádat!”; „Nézd, mit csináltál, teljesen kiborítottad anyát!”; „Most meg vagy elégedve? Jól feldühítetted apádat!” A mágikus megerősítés másik formája ez az állítás: „Tudom, mit gondolsz.”

Emlékszem egy kliensre, aki 32 éves korára ötször ment férjhez. Úgy gondolta, a házasság minden problémájára megoldást jelent. Ha megtalálná az „igazit”, minden rendben lenne. Ez mágikus hit. Azt sugallja, hogy egy esemény vagy személy meg tudná változtatni az életét anélkül, hogy ő bármit is változtatna a viselkedésén.

Természetes dolog, hogy a gyerek mágikusan gondolkodik. De ha a gyerek megsérül, mert szükségleteit nem elégítik ki, valójában nem tud felnőni, így a felnőttet is átitatja a gyermek mágikus gondolkozása.

Más „fertőző” mágikus hitek:
- Ha van pénzem, minden rendben van velem;
- Ha elhagy a szerelmem, meghalok, vagy soha nem viszem semmire;
- Egy darab papír (egy diploma) okossá tesz;
- Ha keményen dolgozom, a világ meg fog jutalmazni;
- A várakozás csodálatos eredményt hoz.

A kislányoknak mágikus gondolkodással teli tündérmeséket mondanak. Hamupipőkét arra oktatják, hogy a konyhában várjon egy férfira, aki megjelenik a megfelelő cipővel. Hófehérkének azt magyarázzák, hogy ha elég sokáig vár, megérkezik a herceg. Ha szó szerint vesszük, ez a mese azt tanítja a nőknek, hogy a sorsuk kulcsa: addig várjanak, amíg egy nekrofil (aki szeret halott embereket megcsókolni) a megfelelő időben bandukol át az erdőn. Hát nem a legvonzóbb kép!

A tündérmesék által a fiúkba is mágikus elvárásokat plántálnak. Sok mese hordozza azt az üzenetet, hogy valahol létezik az „igazi” nő, akit meg kell keresniük. Messzire kell utazniuk érte, sötét erdőkön kell áthatolniuk, veszélyes és ijesztő sárkányokat kell legyőzniük. Végül pedig kétség nélkül tudniuk kell, hogy rátaláltak az igazira. (Ezért áll olyan sok férfi szorongva az oltár előtt.)

A férfi sorsát gyakran misztikus dolgok, mágikus kövek vagy csodakardok alakítják. Lehet, hogy még egy béka közelében is kell időznie. Ha össze tudja szedni a bátorságát, hogy megcsókolja, a béka hercegkisasszonnyá változhat. (A nőknek is megvan a saját változatuk a békamesére.)

A nők számára a mágia az „igazi” férfi várásában áll, a férfiak számára az „igazi” nő végeláthatatlan keresésében.

Tisztában vagyok vele, hogy a tündérmesék szimbolikus és mitikus szinten hatnak. Nem logikusak, és mint az álmok, képeken keresztül beszélnek. Sok tündérmese szimbolikus felhívás arra, hogy ráleljünk saját férfi vagy női identitásunkra. Ha a fejlődési folyamat simán halad, idővel kinőjük belső gyermekünk betű szerinti meseértését, és felfogjuk e mesék szimbolikáját.

De ha belső gyermekünk megsérül, továbbra is betű szerint értjük a meséket. Felnőtt gyerekként mágikusan várjuk és/vagy keressük azt a tökéletes befejezést, ahol boldogan élünk, míg meg nem halunk.

Intimitásproblémák

Sok felnőtt gyermek ingadozik az elhagyatástól és a bekebelezettségtől való félelem között. Egyesek tartósan elzárkóznak, mert attól félnek, hogy a másik „megfojtja” őket. Mások romboló kapcsolatok felbontását utasítják el, mert félnek az egyedülléttől. Legtöbben a két véglet között ingadoznak.

Harry kapcsolatainak jellegzetes mintázata van. Őrült szerelembe esik egy nővel, ha azonban már egyszer intim és közeli kapcsolatba került vele, elkezd távolságot tartani, elhúzódni tőle. Ezt úgy hajtja végre, hogy lassan összegyűjti kifogásai listáját, melyen általában kis, egyéni viselkedések szerepelnek. Harry apróbb vitákat kezdeményez a sérelmezett dolgok miatt. Társa ilyenkor rendszerint visszahúzódik és duzzog egy-két napig. Akkor újra nagy erővel válnak eggyé, vadul, szenvedélyesen szeretkeznek, és mély közösséget élnek meg. Ez addig tart, amíg Harry a közelséget ismét fullasztónak nem érzi, és megteremti a távolságot egy újabb veszekedés kezdeményezésével.

Athena 46 éves, 15 éve nem volt randevúja. „Igazi szerelme” meghalt egy autóbalesetben. Athena azt állítja, hogy halálakor megfogadta, úgy lesz hű az emlékéhez, hogy soha nem érint másik férfit. Valójában Athena csupán három hónapig járt elhunyt szerelmével. Soha nem feküdt le férfival felnőttélete során. Összes szexuális tapasztalata az volt, hogy gyerekkorában a mostohaapja öt éven át visszaélt vele. Athena acélfalakat emelt megsebzett belső gyermeke köré. Elhunyt barátja emlékét védőpajzsként használta, hogy ne kelljen senkivel intim kapcsolatban lennie.

Egy másik kliensem harminc évig maradt benne egy szenvedélymentes házasságban. Férje szexfüggő nőcsábász. A feleség a férje hat viszonyáról tud (egyikükkel ágyban érte tetten). Amikor megkérdeztem, miért maradt benne ebben a házasságban, azt válaszolta, hogy „szereti” a férjét. Pedig csak összekeveri a függőséget a szeretettel. Apja elhagyta, amikor kétéves volt, soha többé nem látta. A szeretetnek álcázott függőség az attól való mély félelmében gyökerezik, hogy elhagyják.

A probléma magva az összes fent idézett esetben a sebzett belső gyermek, amely tönkreteszi a kapcsolatok intimitását, mert nem érzékeli saját hiteles lényét. A legnagyobb sérülés, ami gyermeket érhet, ha autentikus énjét elutasítják. Ha egy szülő nem tudja visszaigazolni gyermeke érzéseit, szükségleteit és vágyait, ezzel elutasítja a gyerek valódi énjét. Akkor pedig egy hamis ént kell kialakítania.

A megsebzett gyermek úgy viselkedik, ahogy szerinte elvárják tőle, hogy úgy hihesse: szeretik. E hamis énje fejlődik ki mind jobban az évek során, és a család szükségletei, valamint a kulturális nemi szerepek is ezt erősítik meg. Hamis énjéről egyre inkább azt hiszi: az ő. Elfelejti, hogy a hamis én csak az alkalmazkodása eredménye, egy olyan forgatókönyv alapján eljátszott szerep, amelyet valaki más írt.

Lehetetlen bensőséges kapcsolatba kerülni valakivel, ha nem érzékeled saját igazi lényedet. Hogyan tudnád megmutatni magad valakinek, ha nem is tudod, ki vagy valójában? Hogyan ismerhetne meg valaki más, ha te magad sem ismered magad?

Annak, hogy valaki erőteljesen érzékelje önmagát, az egyik módja, hogy erős határokat von maga köré. Fizikai határaink védik a testünket, és jelzik, ha valaki túl közel van hozzánk vagy nem megfelelő módon érint meg. Szexuális határaink biztonságban tartanak. (Akinek gyengék a szexuális határai, gyakran akkor is lefekszik valakivel, amikor nem igazán akarja.) Érzelmi határaink révén tudjuk, hol végződnek a mi érzelmeink és hol kezdődnek másokéi; hogy érzelmeink mikor szólnak önmagunkról és mikor másokról. Vannak intellektuális és spirituális határaink is, amelyek meghatározzák hiteinket és értékeinket.

Amikor egy gyerek megsebződik, mert elhanyagolják vagy visszaélnek vele, megsérülnek a határai. Ez felébreszti a gyerekben az elhagyástól vagy a bekebelezéstől való félelmet. Ha valaki tudja magáról, hogy kicsoda, nem fél attól, hogy bekebelezik. Ha érzékeli saját értékét, és van önbizalma, nem fél attól, hogy elhagyják. Erős határok nélkül nem tudhatjuk, hol végződünk mi és hol kezdődik a másik. Ilyen esetben gondot okoz, hogy nemet mondjunk, és nem tudjuk, mit akarunk, ami pedig nélkülözhetetlen lenne ahhoz, hogy intimitást teremthessünk.

Az intimitás zavarát jelentősen fokozza a szexuális működés zavara. Azok a gyerekek, akik diszfunkcionális (rosszul működő) családban nőnek fel, szexuális működésükben is megsérülnek. Ilyen károsodást okoz, ha a családban a szexuális mintaadás nem megfelelő; ha a szülőnek csalódást okoz a gyermek neme; ha a gyermeket megvetik és megalázzák; és ha a gyermek fejlődési szükségleteit elhanyagolják.

Gladys apja soha nem volt otthon. Munkamániája teljesen eluralta az életét. Távollétében Gladys fantáziaapát teremtett magának. Jelenleg harmadik házasságában él. Mivel nem reálisak a férfiakról alkotott elképzelései, soha senki nem ér fel elvárásaihoz.

Jake tanúja volt, hogy az apja verbálisan bántalmazta az anyját, aki ebbe mindig beletörődött. Jake-nek fogalma sincs arról, hogyan teremtsen bensőséges kapcsolatot egy nővel. Passzív, alkalmazkodó nőket szed fel, aztán hamarosan elveszíti irántuk a szexuális érdeklődését, mert megveti őket, akárcsak annak idején anyját. Legkielégítőbb szexuális élménye, ha maszturbál, és közben megalázó szexuális helyzetben lévő nőkről fantáziál.

Sok gyerek tudja, hogy szüleinek csalódást okozott a neme. Apu fiút akart, és kislányt kapott; anyu kislányt akart, és fiút kapott. A gyermek szégyellni kezdi saját nemét, ami a későbbiekben különböző mértékű alávetett szexuális viselkedéshez vezet.

Az a gyerek, aki szülői megvetés és megaláztatás áldozata, erre gyakran szadomazochisztikus szexuális viselkedéssel reagál. Jules anyja, aki incesztus áldozata volt, soha nem dolgozta fel a megerőszakolása miatt érzett, szexualizált dühét. Jules kötődött hozzá, és belsővé tette a férfiak iránt érzett haragját. Később szexfüggő lett. Nagy gyűjteményt szerzett pornográf könyvekből és videókból. Az izgatja fel, ha elképzeli, amint egy uralkodó anya típusú nő megalázza és megszégyeníti őt.

A gyerekeknek szilárd iránymutatásokra van szükségük ahhoz, hogy az egyes fejlődési szakaszok feladatait megoldják. Ha egy gyerek adott fejlődési szükségleteit nem elégítik ki, akkor megrekedhet abban a fejlődési szakaszban. Akinek csecsemőkori szükségleteit nem elégítették ki, az orális kielégülésben tapad meg. Ez szexuálisan az orális szex fixációjában jelentkezhet.

Azokat a gyerekeket, akik totyogó korukban rekedtek meg, gyakran lenyűgözik a fenekek. A genitáliák által való lenyűgözöttséget szexuális objektifikációnak, azaz szexuális tárgyiasításnak nevezzük, mely más személyeket puszta nemi szervekké fokoz le.

A szexuális tárgyiasítás csapás az igazi intimitásra. Az intimitás két embert igényel, akik egymást személyként, egyéniségként értékelik. Sok kodependens pár bocsátkozik erőteljesen tárgyiasított, függő szexuális kapcsolatba, mert sebzett belső gyermekük számára ez az egyetlen ismert mód arra, hogy közel kerüljenek egymáshoz.

Nem fegyelmezett viselkedés

A latin diszciplína (fegyelem) szó azt jelenti „tanítás”. Amikor fegyelmezzük a gyermekeket, arra tanítjuk őket, hogy éljenek produktívabban és szeretetteljesebben. Ahogy M. Scott Peck mondta, a fegyelem az egyik módja annak, hogy csökkentsük az élet szenvedéseit. Megtanuljuk, hogy az igazmondás, a kielégülés késleltetése, az önmagunkkal való őszinteség és a saját magunkért való felelősségvállalás fokozhatja az élet örömeit és élvezeteit.

A gyerekeknek olyan szülőkre van szükségük, akik példát adnak önfegyelemből, nem csak prédikálnak arról. Abból tanulnak, amit a szülők ténylegesen tesznek, nem abból, amiről azt mondják, hogy teszik. Ha a szülők nem adnak példát fegyelemből, a gyerek fegyelmezetlen lesz, ha a szülők mereven fegyelmeznek, és közben nem teszik azt, amit mondanak, a gyerek túlzottan fegyelmezetté válik.

A fegyelmezetlen belső gyermek elvesztegeti az időt, késlekedik, nem hajlandó elhalasztani a kielégülést, lázad, önfejű és makacs, gondolkodás nélkül, indulatból cselekszik. A túlfegyelmezett gyerek merev, megszállott, túlkontrollált és engedelmes, az emberek kedvében járó, szégyen és bűntudat tölti el. Legtöbben, akiknek a belső gyermekünk megsérült, a fegyelmezetlen és túlfegyelmezett viselkedés között ingadozunk.

Addiktív/kényszeres viselkedés

A sebzett belső gyermek a függőségek és a függő viselkedések fő oka.

Már fiatalon alkoholista lettem. Apám, aki szintén alkoholista volt, gyermekkoromban fizikailag és érzelmileg elhagyott. Úgy éreztem, az idő értékesebb, mint én, mivel azt nem szentelte nekem. Mivel soha nem volt jelen, nem is kötődtem hozzá, így nem tapasztaltam meg, milyen az, ha egy férfi szeret és értékel. Ezért sosem szerettem magam igazán férfiként.

Tizenéves korom kezdetén más apátlan fiúkkal lógtam: ittunk és csajoztunk, hogy férfiasságunkat bizonyítsuk. Tizenöttől harmincéves koromig ittam és drogoztam, aztán 1965. december 11-én „dugót tettem a palackba”. Kémiai függőségemnek gátat szabtam, de addiktív viselkedésem folytatódott. Szenvedélyesen dohányoztam, dolgoztam és ettem.

Nincs kétségem afelől, hogy az alkoholizmusra öröklött hajlamom volt. Bőséges bizonyíték van az alkoholizmus öröklött gyökereire. De az öröklődés önmagában nem ad magyarázatot az alkoholizmusra, másként minden alkoholista minden gyereke alkoholista lenne, márpedig nyilvánvalóan nem ez a helyzet. Sem az öcsém, sem a húgom nem alkoholista. Huszonöt évet dolgoztam alkoholistákkal és drogfüggőkkel; ebből tizenötöt tinédzser szerhasználókkal. Egyetleneggyel se találkoztam, akinek a függősége tisztán kémiai természetű volt, annak ellenére, hogy egyes szerekhez nagyon gyorsan hozzá lehet szokni – láttam tizenéveseket, akik két hónap alatt komolyan rákaptak a crackre. Mindig azt tapasztaltam, hogy a sebzett belső gyermek a közös tényező, ez minden addiktív/kényszeres viselkedés gyökere. Ezt bizonyította, hogy amikor abbahagytam a szenvedélyes ivást, sebzett belső gyermekem kielégítetlen igényeinek megfelelően kényszeresen dolgozni, enni, dohányozni kezdtem.

Mint az alkoholista családok gyermekei, én is érzelmileg elhagyatott voltam. Egy gyerek számára az elhagyatottság a halál. Hogy kielégíthessem a két legalapvetőbb túlélési szükségletemet (a szüleim megfelelőek, én pedig számítok), anyám érzelmi férjévé és öcsém szülőjévé lettem. Az, hogy segítettem anyámnak és másoknak, azt éreztette velem, hogy oké vagyok. Azt mondták nekem, és én el is hittem, hogy apám szeret engem, csak túl beteg ahhoz, hogy kimutassa, anyám pedig egy szent. Mindez eltakarta azt az érzésemet, hogy értéktelenebb vagyok a szüleim idejénél (mérgező szégyen). Maganyagom válogatott észlelésekből, elfojtott érzésekből és hamis hitekből állt. Ez lett a szűrő, amelyen keresztül életem minden új tapasztalatát értelmeztem. Ez a primitív gyermeki alkalmazkodás tette lehetővé, hogy túléljem a gyermekkoromat, de a felnőtt túléléshez már gyenge eszköznek bizonyult. Harmincévesen az austini állami kórházban vetettem véget tizenhét évnyi küzdelmemnek az alkoholizmussal.

Ha tudjuk, hogy a sebzett belső gyermek az addiktív/kényszeres viselkedés okozója, az segít jóval tágabb kontextusban látnunk a függőségeket. A szenvedélybetegség: kóros viszony valamely hangulatmódosító tevékenységhez, melynek következményei fenyegetik az életet. A fogyasztással kapcsolatos addikciók a legdrámaibb hatású hangulatmódosítók. Az alkohol, a drog, az étel eleve rendelkeznek a kémiai hangulatváltoztatás potenciáljával. De sok más mód is van az érzelmek megváltoztatására. Úgy szoktam ezt kifejezni, hogy vannak cselekvési, megismerési, érzelmi és tárgyakhoz fűződő addikciók is.