JENNIFER EGAN

Manhattan
Beach

Fordította

Simon Márton

Copyright © Jennifer Egan, 2017

Hungarian translation © Simon Márton, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Manhattan Beach, Scribner, 2017

Borítóterv © Rui Rodrigues/Quetzal Editores,
an imprint of Bertrand Editora

Borítókép © Andy Sotiriou/Getty Images Hungary

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Darida Benedek

A borítót az eredeti alapján készítette Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus könyv: Kiss András

ISBN 978-963-676-728-0

Christina, Matthew és Alexandra Egannek,
valamint Robert Egannek – Bob bácsikánknak

Igen, amint azt mindenki tudja,
az elmélkedés és a víz mindörökre összeházasodtak.

Herman Melville:
Moby Dick (Szász Imre fordítása)

ELSŐ RÉSZ

A part

Első fejezet

Az úton Mr. Styles háza felé Anna nem vette észre, hogy az apja ideges lenne. Elsőként maga az utazás kötötte le a figyelmét, a suhanás az Ocean Parkway mentén, mintha csak Coney Islandre igyekeznének, holott négy nappal jártak karácsony után, és a fagyos idő miatt a strand eszébe sem juthatott volna. Azután maga a ház: egy aranytéglákból épített, háromszintes palota, körben mindenhol ablakokkal, az ablakok fölött zöld-arany sávos napellenzőkkel, amik lármásan csapkodtak a szélben. Az utolsó épület volt az utcában, ami a tengerre futott ki.

Az apja lelassított, a járdaszegélyig gurult a J Modellel, és leállította a motort.

– Csillagom – szólalt meg –, ne fintorogj Mr. Styles házára.

– Jó, ígérem, nem fogok.

– Máris azt csinálod.

– Nem is – ellenkezett Anna –, csak ráncoltam a homlokom, és összehúztam a szemeim.

– Ezt hívják fintorgásnak – felelte az apja. – Épp azt írtad le.

– De én nem is!

– Hagyd. Abba. A. Fintorgást – szólt rá az apja élesen.

Anna csak ekkor jött rá. Hallotta, ahogy apja nehézkesen, szárazon nyel néhányat, és hirtelen megérezte az aggódás bizsergését a gyomrában. Nem volt hozzászokva, hogy idegesnek lássa. Szétszórtnak, persze. Elmerültnek bármikor.

– Miért nem szereti Mr. Styles a fintorgást? – kérdezte meg egy kis szünet után.

– Senki sem szereti.

– Ezt eddig még soha nem mondtad nekem.

– Szeretnél hazamenni?

– Nem, köszönöm.

– Pedig hazavihetlek.

– Ha fintorgok?

– Ha tovább folytatod ezt az egészet, mert lassan széthasad a fejem.

– Ha most hazaviszel – mondta Anna –, szörnyen el fogsz késni.

Az jutott eszébe, lehet, hogy mindjárt kap egy pofont. Ez egyszer fordult elő, amikor elengedett otthon egy hosszú káromkodást, amit a kikötőben hallott. Az apja keze olyan láthatatlan gyorsasággal csattant az arcán, mint egy ostor. Ennek a pofonnak az emléke azóta is kísértette, azzal a különös mellékhatással, hogy emiatt – vélhetően dacból – néha egészen vakmerő lett.

Az apja egy pillanatig csak a homloka közepét dörzsölgette, azután újra ránézett. Megnyugodott, a lánya kikezelte az aggodalmaskodásból.

– Anna – mondta –, tudod, hogy miért hoztalak magammal?

– Persze.

– Vedd elő a jobbik formád, és barátkozz egy kicsit a gyerekeivel, amíg én Mr. Stylesszal beszélek.

– Igen, papa, tudom.

– Persze hogy tudod.

Tágra nyílt szemmel szállt ki a J Modelből, mire azonnal könnyezni kezdett a napfényben. Övék volt ez az autó egészen a tőzsde összeomlásáig. Azóta a szakszervezeté lett, ami kölcsönadta apjának, hogy szakszervezeti ügyeket intézhessen vele. Anna szeretett az apjával menni ilyenkor, ha nem kellett az iskolában lennie – versenypályákra, szeretetreggelikre és hasonló templomi összejövetelekre, irodaházakba, ahol a felvonók sok emelet magasba emelték őket, alkalmanként valamilyen étterembe. De kimondottan az otthonában még sosem látogattak meg senkit ezelőtt.

A csengetésre Mrs. Styles nyitott ajtót, aki remekmívű szemöldökével és vörösre rúzsozott, telt ajkaival egy filmcsillagra emlékeztetett. Anna, aki rendszerint mindenkit az édesanyjával hasonlított össze – és az ő szépségéhez senkié sem ért fel –, megszeppenve bámulta Mrs. Styles lefegyverző ragyogását.

– Reméltem, hogy Mrs. Kerrigannel is találkozhatok – mondta Mrs. Styles rekedtes hangon, két kézzel fogva Anna apjának kezét, aki erre azt a válaszolta, hogy a kisebbik lányuk reggelre belázasodott, ezért a feleségének otthon kellett maradnia ápolni őt.

Mr. Stylesnak nyoma sem volt.

Anna illedelmesen – bár azt remélte, a megilletődöttség legkisebb jele nélkül – elfogadott egy pohár limonádét, amivel egy halványkék ruhába öltözött néger szobalány kínálta meg ezüsttálcáról. Látta az előtér csillogó, fényezett padlóján tükröződni piros ruháját, amit az anyja varrt neki. A szomszédos, tágas nappali ablakain túl ott didergett a tenger a téli nap hideg fényében.

Mr. Styles lánya, Tabatha csak nyolcéves volt, három évvel fiatalabb Annánál. Anna mégis megengedte neki, hogy kézen fogja és magával rángassa a földszinti gyerekszobába, ami kizárólag a gyerekek szórakozásának volt szentelve, és amit megdöbbentően sokféle játékkal zsúfoltak tele. Épp csak körbepillantva is azonnal felfedezett egy Flossie Flirt porcelánbabát, számos hatalmas játék mackót és egy hintalovat. Egy dada is volt a gyerekszobában, egy szeplős, éles hangú, nagydarab nő, akinek hatalmas keblén úgy feszült a gyapjúruha, akár egy túlterhelt könyvespolc a lexikonok alatt. Széles arccsontjából és vidáman villogó szemeiből Anna arra következtetett, minden bizonnyal ír lehet, és félni kezdett, át fog látni rajta. Úgy döntött, jobb lesz megtartania a tisztes távolságot.

Két kisfiú – talán ikrek vagy legalábbis könnyen összetéveszthetők – próbálkozott mindhiába egy villanyvasút sínjeinek összerakásával. Részben azért, hogy ne kelljen a fiúk kétségbeesett próbálkozásaira ügyet sem vető dadával foglalkoznia, Anna leguggolt a szétszórt síndarabok mellé, és felajánlotta szolgálatait. Szinte az ujjbegyeiben érezte az elemek kapcsolódásának logikáját, és mindez olyan természetes volt számára, hogy csak arra tudott gondolni, akinek ez nem megy, az valójában meg sem próbálta. Mindig csak néznek, ami a dolgok összekapcsolását tekintve majdnem annyira haszontalan, mintha valaki tapintással szeretne megcsodálni egy festményt. Anna rögzítette a darabot, ami kifogott a fiúkon, azután beletúrt a frissen felbontott dobozba, és újabb elemeket vett elő. Lionel vasút volt, az a fajta, aminél a sínek csatlakozói pontosan megmutatják, milyen sorrendben kapcsolhatóak össze. Miközben ezzel dolgozott, tekintete a Flossie Flirt babára tévedt, ami egy játékokkal teli polc végén ült. Kétségbeesetten vágyott egy ilyenre még két évvel ezelőtt, és úgy tűnt, ebből a vágyakozásból egy kis darab letört, és a mai napig megmaradt benne. Furcsa és fájdalmas élmény volt ezt a régi érzést itt és most újra felfedeznie magában.

Tabatha eközben a karácsonyra kapott új babáját, a rókabundás Shirley Temple-t ölelgette. Elbűvölve nézte a testvérei vasútját építgető Annát.

– Te hol laksz? – kérdezte meg tőle végül.

– Nem messze.

– Itt a parton?

– Elég közel hozzá.

– És elmehetek hozzátok?

– Persze – mondta Anna egymás után pattintva össze a síndarabokat, ahogy a fiúk adogatták neki. Már majdnem kész volt a nyolcas alakú, teljes pálya.

– Neked van öcséd? – kérdezte Tabatha.

– Egy húgom van – felelte Anna. – Ő is nyolcéves, mint te, de ő nagyon utálatos. Mert nagyon szép.

Tabatha ettől, úgy tűnt, megijedt.

– Mennyire szép?

– Különlegesen szép – mondta Anna komoly arccal. Aztán hozzátette: – Úgy néz ki, mint az anyukánk, aki táncos volt a Follies-ban. Hogy ezzel eldicsekednie hiba volt, arra csak egy pillanattal később jött rá. Sose árulj el semmit magadról, hacsak nem vagy rákényszerítve, csengtek a fülében az apja szavai.

Az ebédet a korábban már látott néger szobalány szolgálta fel a gyerekszobában. Úgy ültek az apró székeken, mint a felnőttek, az ölükbe terített vászonszalvétákkal. Anna újra és újra a Flossie Flirt babára nézett, hátha talál egy jó ürügyet, hogy a kezébe vehesse, anélkül hogy bevallaná, mennyire szeretné. Ha csak a kezébe foghatná egy percre, máris megkönnyebbülne.

Ebéd után jutalomképp, amiért jól viselkedtek, a dada megengedte nekik, hogy kabátba és sapkába bugyolálva kiszaladjanak a Mr. Styles háza mögötti magánstrandra, ahová behavazott sétány vezetett a ház egyik hátsó bejáratától. Egy hosszú, keskeny ív, hóból és homokból, egyenesen le a tengerig. Anna sokszor járt télen is a kikötőben, de így, a strandon, közvetlenül a víznél még soha. Aprócska hullámok ringtak a hártyás jég alatt, ami recsegve tört össze, amikor Anna rálépett. Hófehér hasú sirályok vijjogtak le-lebukva a csapkodó szélben. Az ikrek magukkal hozták a Buck Rogers pisztolyaikat, de a heves szél elfújta a hangjukat, pantomimmá változtatva tűzpárbajt és haláltusát egyaránt.

Anna a tengert nézte. Egy érzés kerítette egyre jobban hatalmába, ahogy ott állt: a csodálat és a félelem felvillanyozó keveréke. Mi tárulna itt fel, ha mindez a sok víz hirtelen eltűnne? Egy elveszett dolgokkal teli táj: elsüllyedt hajók, elrejtett kincsek, arany és drágakő, meg az ő varázskarkötője is, ami egy csatornába esett a csuklójáról. És holttestek, tette hozzá ilyenkor mindig az apja nevetve. Számára az óceán csak üres pusztaság volt.

Anna a mellette vacogó Tabbyre nézett (így becézték), és nagyon szerette volna elmondani neki, mit érez. Idegeneknek néha könnyebb elmondani bizonyos dolgokat. Ehelyett azonban csak elismételte, amit az apja szokott mondogatni, ha az üres horizontra néz.

– Sehol egy hajó a láthatáron.

A kisfiúk ekkor értek melléjük, és rögvest el is kezdték pisztolyaikkal kaparászni a jeges, apró hullámok után maradó sarat. A dada a nyomukban lihegett.

– Nem-nem, még a közelébe sem megyünk a víznek! Ugye, Phillip? Ugye, John-Martin? – Hihetetlenül hangosan szuszogott. – Ugye, kristálytisztán megértettük? – Rosszalló pillantást vetett Annára, aki idecsalta őket, aztán fogta az ikreket, és visszatessékelte őket a ház felé.

– Vizes lesz a cipőd – mondta Tabby Annának vacogó fogakkal.

– Szerinted nem kéne levetnünk? – kérdezte Anna. – Hogy érezzük a hideget.

– Én nem akarom érezni.

– Én igen.

Tabby végignézte, ahogy Anna kicsatolja a pántokat fekete lakkcipőjén. Óvatosan lesodorta lábáról a pamutharisnyát, és fehér, csontos, korához képest picit nagy lábával belelépett a jeges vízbe. A lábfejét átjáró gyötrelmes szúrás a mellkasáig szaladt, bár volt ebben a lángoló fájdalomban valami váratlanul kellemes.

– Milyen? – kérdezte a remegő Tabby.

– Hideg – mondta Anna. – Szörnyen, szörnyen hideg.

Minden önfegyelmére szüksége volt, hogy ne rántsa ki azonnal a lábát a vízből, és ez az erőfeszítés csak hozzátett a furcsa izgalomhoz. A ház felé pillantott, ahonnan két, fekete ballonkabátos férfi közelített feléjük a kikövezett ösvényen felgyűlt homokban botladozva. Ahogy a kalapjukat fogva lépkedtek a szélben, úgy festettek, mint egy némafilm szereplői.

– Azok ott a papáék?

– Apu szereti az üzleti ügyeit a szabadban megbeszélni – válaszolta Tabby. – Távol a kíváncsi fülektől.

Anna némi baráti sajnálkozást érzett, hogy a kis Tabatha ki van zárva az apja üzleti ügyeiből, amikben ő kedve szerint részt vehetett, ha úgy tetszett neki. Nem sok érdekességet hallott eddig. Az apja munkája üdvözletek és jókívánságok közvetítése volt a szakszervezeti tagok és az ő barátaik között. Ezek az alkalmak általában együtt jártak egy borítékkal is, időnként egy-egy csomaggal, amit ők vittek vagy éppen kaptak – ha nem figyelt az ember, alig lehetett észrevenni. Az évek során az apja rengeteget mesélt Annának szinte anélkül, hogy ez tudatosult volna benne, Anna pedig mindvégig figyelt, anélkül hogy tudta volna, mit is hall pontosan.

Meglepődött, hogy az apja milyen közvetlen, barátságos stílusban társalog Mr. Stylesszal. Úgy tűnt, mintha barátok lennének. Annyi minden után.

A férfiak letértek az ösvényről, és elindultak a strand homokjában Anna és Tabby felé. Anna sietősen kijött a vízből, de a cipőjét túl messzi hagyta ahhoz, hogy legyen ideje felkapni. Mr. Styles széles vállú, magas, megnyerő külsejű férfi volt, fekete, brillantinos hajjal, ami kilátszott a kalapja szegélye alól.

– Mondja, ez itt a lánya, ugye? – kérdezte. – Aki úgy dacol ezzel a sarkköri időjárással, hogy még egy zoknira sincs szüksége hozzá.

Anna érezte, hogy az apja most nem örül.

– Igen, ő az – mondta. – Anna, köszönj szépen Mr. Stylesnak.

– Nagyon örvendek a találkozásnak – mondta Anna, határozottan megszorítva a férfi kezét, ahogy azt az apja tanította neki, nagyon vigyázva, hogy még véletlenül se hunyorogjon, amikor fölnéz rá. Mr. Styles fiatalabbnak tűnt, mint az apja, az arcán se ránc, se árnyék. Vibráló, éber feszültség áradt belőle, ez tisztán érezhető volt még a méretes, fekete ballonkabáton keresztül is. Úgy tűnt, mintha arra várna, hogy valamire reagálhasson. Vagy valamin derülhessen. És ez a valami most Anna volt.

Mr. Styles letérdelt mellé a homokba, és egyenesen az arcába nézett.

– Mire fel ez a mezítlábasság? – kérdezte. – Nem érzed a hideget, vagy csak felvágsz?

Annának erre nem volt kész válasza. Egyikről sem volt szó, sokkal inkább egy homályos, ösztönös érzésről, hogy le kell nyűgöznie és el kell bizonytalanítania Tabbyt. De még ezt sem tudta volna pontosan megfogalmazni.

– Miért vágnék fel? – kérdezett vissza. – Már majdnem tizenkét éves vagyok.

– No, és akkor ez milyen érzés?

A férfi leheletének mentol- és alkoholszaga még itt, a szélben is érződött. Anna e pillanatban eszmélt rá, hogy az apja már egy szót sem hall ebből a beszélgetésből.

– Csak az elején fáj – mondta. – Egy kis idő után már nem is érzek semmit.

Mr. Styles olyan grimasszal vigyorodott el, mintha a válasz egy labda lett volna, aminek az elkapása fizikai élvezetet nyújt számára.

– Akár egy élet mottója – sóhajtotta, és felemelkedett mellőle, hogy újra ott álljon fölébük magasodva. – Erős lány – állapította meg.

– Igen, valóban az.

Az apja kerülte Anna tekintetét.

Mr. Styles lesöprögette a nadrágjáról a homokot, aztán megfordult, indulni készült. Kimerítette ezt a pillanatot, és már el is kezdte keresni a következőt.

– Erősebbek nálunk – tette még hozzá. Ezt Anna is tisztán hallotta, bár nem neki szólt. – Nagy szerencsénk, hogy nem tudják magukról.

Anna azt hitte, ez után a mondat után a férfi megfordul, és visszanéz rá, erről azonban – minden bizonnyal – megfeledkezett.

A visszaúton a kikövezett ösvény felé Dexter Styles megérezte, hogy félcipője lassan telimegy homokkal. Kétségkívül az a keménység, amit Ed Kerriganben érzett mocorogni, ebben a sötét szemű kislányban teljes pompájában virágzott ki előtte. Bizonyítva, amit mindig is gondolt: a gyerekek leleplezik az apjuk tulajdonságait. Ez volt az oka, hogy Dexter szinte soha senkivel nem kötött üzletet, mielőtt találkozott volna a családjával. Azt kívánta, bár Tabby is mezítláb lett volna.

Kerrigan egy 1928-as Duesenberg J Modelt vezetett, szürkéskék színűt, ami egyszerre jelezte, hogy finom ízlése van, és hogy fényes kilátásai voltak a válság kezdete előtt. Továbbá kiváló szabóhoz járt. Mégis volt valami különös ebben a férfiban, ami az öltözködése és az automobilja ellen dolgozott, sőt még a nyílt, eszes társalgási stílusa ellen is. Valami árnyék vagy bánat. Gyász. De hát olyanja meg kinek nincs? Akár több is.

Mire elérték az ösvényt, Dexter rájött, hogy már el is döntötte, alkalmazni fogja Kerrigant, feltéve, hogy meg tudnak egyezni a megfelelő feltételekben.

– Mondja, lenne ideje most autóba ülni és találkozni egy régi barátommal? – kérdezte.

– Természetesen – válaszolta Kerrigan.

– Nem várja a felesége?

– Vacsora előtt nem.

– És a lányával mi lesz? Nem fog aggódni?

Kerrigan felnevetett.

– Annával ez rendszerint épp fordítva szokott lenni.

Anna arra számított, most már bármelyik percben hívhatja az apja, ehelyett azonban csak a dadus érkezett meg váratlanul, ingerülten szuszogva, hogy beparancsolja őket a hidegről. Odabent a fények valahogy megváltoztak, a gyerekszoba súlyosnak és homályosnak hatott. A szobát külön kályha melegítette. Mogyorós kekszet ettek, és a villanyvasutat nézték közben, ahogy körbe-körbe száguld a nyolcas alakú sínen, amit ő rakott össze, valódi gőzt pöfögve aprócska kéményén keresztül. Anna még sosem látott efféle játékot, és elképzelése sem volt, mennyibe kerülhet. Lassan kezdett már elege lenni ebből a látogatásból. Máris jóval hosszabbra nyúlt, mint az ehhez hasonló társasági eseményeik szoktak, a ráosztott szerepet eljátszani vendéglátójuk gyerekei előtt pedig egyre kimerítőbb volt. Úgy érezte, órák teltek el, mióta legutóbb látta az apját. Aztán a fiúk egyszer csak otthagyták a kitartóan köröző kisvasutat, és egy képeskönyvet kezdtek el nézegetni. A dadus egy hintaszékben szunyókált. Tabby fonott szőnyegen feküdt, új kaleidoszkópját a fény felé tartva.

Ekkor Anna mintegy mellékesen megkérdezte:

– Megfoghatom a Flossie Flirt babád?

Tabby alig hallhatóan igent mondott, mire Anna a polchoz lépett, és óvatosan fölemelte a babát. A Flossie Flirt négy különböző méretben gyártotta a babákat, ez a második legkisebb fajta volt – nem az újszülött, hanem a kicsit nagyobb csecsemő ijedt, kék szemmel. Anna az oldalára fordította a babát. Ettől természetesen, épp ahogy az újságokban látható reklámok ígérték, a két kék írisz a szemek sarkába csúszott, mintha csak őt figyelnék. Kitörő, felszabadult öröm árasztotta el erre, olyan váratlan erővel, hogy kis híján fölnevetett. A baba szája tökéletes, kerek O betűt formált. Felsőajka alól két fehérre festett fog kandikált ki.

Mintha csak megérezte volna az Annát elárasztó öröm szelét, Tabby hirtelen felpattant.

– A tiéd lehet – kiáltotta. – Én már úgyse játszom vele soha.

Anna a legkisebb jelét sem mutatta, mit jelent számára ez az ajánlat. Két karácsonnyal ezelőtt, amikor annyira vágyott egy ilyen Flossie Flirt babára, hogy kérni sem merte, az érkező hajók épp megritkultak, így semmi pénzük nem volt. A csontig hatoló sóvárgás, amit akkor érzett, újra beléhasított, felborzolva a mély bizonyosságot, hogy ezt természetesen vissza kell utasítania.

– Nem kell, köszönöm – mondta végül. – Van nekem is otthon egy nagyobb. Csak látni akartam, milyen ez a kicsi.

Hatalmas erőfeszítéssel visszatette a babát a polcra, bár azután egészen addig a lábán – a gumilábán – tartotta a kezét, amíg meg nem érezte a dadus pillantását a tarkóján. Akkor közömbösséget tettetve elfordult, de már késő volt. A dadus csak ránézett, és máris tudott mindent. Amikor Tabbyt az anyja kihívta a szobából, a dadus felkapta a Flossie Flirt babát, és azzal a lendülettel Anna felé nyújtotta.

– Fogadd el, kedveském – suttogta neki vadul. – Őt nem érdekli. Több játéka van, mint amivel valaha is játszani tudna. Mindnyájuknak több van.

Anna megingott, mintha csak elhitte volna, hogy van rá mód, hogy elfogadja a babát anélkül, hogy bárki megtudná. De a leghalványabb gondolatra, hogy mit szólna ehhez az apja, máris sziklaszilárd volt benne a válasz.

– Nem, köszönöm – felelte hűvösen. – Amúgy is túl nagy vagyok már a babázáshoz.

Vissza sem nézve hagyta ott a játékszobát. De a dadus szimpátiája mégis elgyöngítette, remegő térdekkel lépkedett fölfelé a lépcsőn.

Ahogy meglátta az apját az előtérben, alig tudta leküzdeni a sürgető érzést, hogy odaszaladjon hozzá, és átölelje a lábát, ahogy mindig szokta. Az apja kabátban állt, Mrs. Styles épp búcsúzkodott tőle.

– Legközelebb muszáj lesz magaddal hoznod a húgodat is – mondta Annához hajolva, majd egy pézsmaillatú puszit nyomott az arcára. Anna megígérte, hogy így lesz. Odakint a J Model tompán fénylett a késő délutáni napfényben. Annak idején, mikor még az ő kocsijuk volt, jobban csillogott. A szakszervezetiek ritkábban fényeztették.

Ahogy eltűnt mögöttük Mr. Styles háza, Anna keresgélni kezdte magában a legmegfelelőbb okos megállapítást, amivel lefegyverezheti az apját – valami olyasmit, amit kisgyerekként öntudatlanul annyiszor mondott, a meglepett nevetéstől pedig először jöhetett rá, hogy vicces volt. Mostanában gyakran vette észre magán, hogy megpróbál egy korábbi állapotot visszaidézni, mintha csak valami frissesség vagy ártatlanság már magára hagyta volna.

– Úgy sejtem, Mr. Styles nem részvényekben utazik – mondta végül.

Az apja kuncogni kezdett, és magához ölelte.

– Mr. Stylesnak nincs szüksége részvényekre. Ő mulatók tulajdonosa. És más dolgoké.

– És ő is a szakszervezettel van?

– Ugyan, dehogy. Neki semmi köze a szakszervezethez.

Ez meglepte. A szakszervezeti emberek általában kalapot viseltek, a kikötői rakodómunkások pedig sildes sapkát. Néhányan, mint az apja, alkalmanként ezt is, azt is, ahogy a napi feladataik váltakoztak. Amikor apja ilyen jól öltözött volt, mint most, Anna el sem tudta képzelni a rakodómunkások jellegzetes kampójával a kezében. Az anyja, ha csak tehette, félrerakta a varrónői munkáiból visszamaradó egzotikus madártollakat, és ezekkel díszítette férje kalapjait. Az öltönyeit is újraszabta, hogy jobban passzoljanak a soványságához – mióta a hajók nem jöttek többé, sokat fogyott, és a testedzésre sem szánt már időt.

Az apja egyik kezével a kormányt fogta, eltartott ujjai között egy füstölgő cigarettával, a másikkal Annát ölelte át. Anna hozzábújt. Végül mindig így maradtak, kettesben, csöndben suhanva, miközben Annát az álmos boldogság hullámai ringatták. Ahogy most beleszagolt a kocsi levegőjébe, mégis valami újat érzett, valami agyagos, ismerős illatot, amit valahogy mégsem tudott elhelyezni.

– És mi volt ez a mezítlábas mutatvány, csillagom?

– Érezni akartam a vizet.

– Ilyesmit csak a kislányok csinálnak.

– Tabatha nyolcéves, ő mégsem csinálta.

– Mert volt annyi esze.

– Mr. Stylesnak tetszett.

– Valójában fogalmad sincs, mire gondolt Mr. Styles.

– De van. Beszélgettünk, amikor nem hallottad.

– Igen, észrevettem – mondta az apja rápillantva. – És mit mondott?

Anna felidézte a homokot, a hideget, a lábaiba hasító fájdalmat, és a mellette guggoló különös férfit – mindazt, amit azóta már belengett a Flossie Flirt baba utáni vágyakozása.

– Azt mondta, erős vagyok – felelte végül a torkába gyűlt gombóctól elvékonyodott hangon. A szemei bepárásodtak.

– És milyen igaza volt! – mondta az apja, és egy puszit nyomott a feje búbjára. – Erős vagy, ezt akárki láthatja.

Egy piros lámpánál az apja újabb cigarettát rázott ki a raleighszesdobozból. Anna kivette a kezéből a dobozt, hogy megnézze, benne van-e még az ajándékkupon, de ez még a régi volt, amiből már korábban kitépte. Azt kívánta, bárcsak többet dohányozna az apja – hetvennyolc kupont gyűjtött eddig össze, de a katalógusban kínált ajándékok között semmi érdekeset nem talált százhuszonöt alatt. Nyolcszáz darabért hatszemélyes ezüst étkészletet lehetett kapni névre szóló ládikóban, és volt egy automata kenyérpirító is, hétszázért. De ezek a számok elérhetetlennek tűntek. Ráadásul a B&W ajándékkatalógusa játékok terén kimondottan szegényes volt: csak egy Frank Buck pandamackót és egy Betsy Wetsy hajas babát talált – darabjukat kettőszázötven kuponért –, de ezeket már, úgy érezte, kinőtte. A dartstábla, amit az „idősebb gyerekeknek és felnőtteknek” oldalon talált, megtetszett ugyan neki, de nem tudta elképzelni, hogy hegyes dartsnyilakkal kezdjen el dobálózni az apró lakásban, ahol éltek. Még véletlenül eltalálná Lydiát.

A Prospect Park-beli tábor felől füst szállt. Percek kérdése volt, hogy hazaérjenek.

– Majdnem el is felejtettem! – szólalt meg az apja. – Nézd, mit hoztam!

Papírzacskót vett elő a kabátja zsebéből, és Anna kezébe adta. Világospiros, friss paradicsomokkal volt teli. Ezeknek a jellegzetes, finom földszagát érezte meg az előbb.

– De hát ezt honnan? – kérdezte csodálkozva. – Ilyenkor, télen.

– Mr. Stylesnak van egy barátja, aki egy apró üvegházban termeszti őket. Ő mutatta meg nekem. Meglepjük vele a mamát?

– És te elmentél vele? Otthagytál Mr. Styleséknál?

Fájdalmas döbbenetet érzett. Az évek alatt, mióta elkísérte az apját az ilyen megbízatásokra, sosem hagyta még ott sehol. Még látótávolságon kívül sem került soha.

– Csak egy egészen kis időre. És egy csöppet sem hiányoztam neked.

– Milyen messze voltál?

– Nem voltam messze.

– De hiányoztál.

Most, hogy már tudta, otthagyták, úgy tűnt, mintha mindvégig érezte volna az apja hiányát.

– Csacsiság – felelte erre az, újabb puszit nyomva a feje búbjára. – Nagyszerűen érezted magad, csillagom.

Második fejezet

Eddie Kerrigan a hóna alatt a gondosan összehajtogatott, friss esti újsággal megállt egy pillanatra a lakásuk ajtaja előtt, a lépcsőzéstől még mindig kissé zihálva. Annát már előreküldte, mialatt ő elment az újságért – ez utóbbit főleg azért, hogy elodázza valamelyest a hazaérkezést. A fáradhatatlanul dolgozó radiátorok melege az ajtók alatt kikúszott ide a folyosóra is, felerősítve a máj és hagyma szagát, ami Feeney-éktől szállt fel, a harmadikról. Az ő lakásuk a hatodikon volt, amit következetesen az ötödiknek hívtak, így állítva emléket a zseniális építési vállalkozó stiklijének, aki valahogy simán megúszta, hogy egyszerűen „első emelet”-nek keresztelte el a másodikat. Ám az épület legfőbb erénye bőségesen kárpótolta őket ezért: a pincében működő kazán, ami gőzzel pumpálta tele a ház valamennyi radiátorát.

Meglepve hallotta a nővére éles nevetését az ajtó túloldaláról. Úgy tűnt, Brianne hamarabb érkezett vissza Kubából a vártnál. Eddie végül egy határozott mozdulattal benyitott, a sarokvasak megnyikordultak a rajtuk maradt túl sok festéktől. A felesége, Agnes a konyhában ült rövid, sárga ruhában – itt a hatodikon egész évben nyár volt egy kicsit. És persze vele szemben ott ült Brianne, enyhén lebarnulva, kezében egy majdnem üres pohárral – ahogy az lenni szokott.

– Helló, édes – mondta Agnes felemelkedve a nagy halom, flitterekkel díszített női sapka mellől, amikkel épp dolgozott. – Milyen későn jöttél!

Megcsókolta a férjét, Eddie pedig szorosan átölelte a nő erős csípőjét, amitől mindennek ellenére még mindig ugyanolyan bizsergés járta át. Közben, mintha megérezte volna a karácsonyfán lógó, szegfűszeggel teliszurkált narancsok illatát a szomszéd szobából, egyúttal megérezve Lydia jelenlétét is egy kicsivel arrébb. Nem fordult meg. Fel kellett készítenie magát. A gyönyörű feleségét megcsókolni: jó kezdés volt. Nézni, ahogy visszalép az asztalhoz, és szódavizet tölt a nagyszerű kubai rum mellé, amit Brianne hozott ajándékba – ez maga a hibátlan kezdés.

Agnes egy ideje már nem ivott esténként, azt mondta, túlságosan elálmosodik tőle. Eddie odaadta a nővérének az újratöltött poharat – benne a friss ital mellé természetesen friss jéggel –, és finoman hozzáérintette a poharát az övéhez.

– Milyen volt a kirándulás?

– Varázslatosan tökéletes! – kiáltott fel Brianne nevetve. – Amíg el nem szúrtam az egészet. Gőzhajóval kellett hazajönnöm.

– Az nem épp a legelegánsabb jacht. Viszont ez az ital isteni.

– Ugyan, az a gőzhajó volt a legjobb az egészben! Szereztem egy csodás, új barátot is a fedélzeten. Egy pazar fiatalembert.

– Munkája van?

– Ő volt a trombitás a zenekarban – nézett rá Brianne. – Tudom, tudom, mit akarsz most mondani, de inkább kímélj meg tőle, drága kisöcsém. Pokolian édes az a fiú.

Szóval minden a régi, gondolta Eddie. A nála három évvel idősebb nővére – aki egyébként a féltestvére volt egy másik anyától, és jórészt külön is nőttek fel – egyre inkább olyan benyomást keltett, mint egy nagyszerű autó, amit a hanyag tulajdonos a teljes szétesésig lehasznált. Valaha lélegzetelállítóan szép volt, de ma már úgy festett, mint aki a harminckilenc után egyből az ötvenet tölti majd be.

Ekkor halk morgás hallatszott a nappali felől, amitől olyan érzése lett Eddie-nek, mintha gyomron rúgták volna. Na, most!, gondolta, mielőtt még Agnesnek kellene noszogatnia. Felemelkedett az asztaltól, és bement a szobába, oda, ahol Lydia feküdt egy fotelben a párnáján, mintha csak egy macska vagy kutya lenne – nem volt ereje hozzá, hogy egyedül tudjon ülni. Ahogy meglátta Eddie-t közeledni, rávillantotta féloldalas mosolyát, de a feje erőtlenül lógott tovább, kezei összegörbedve, akár a madarak szárnya. Szeme az apja tekintetét kereste, a tiszta, hibátlan kék szeme, amin a leghalványabb nyoma sem látszott a nyomorúságnak.

– Helló, Liddy – szólalt meg Eddie hűvösen. – Milyen napod volt, kölyök?

Nem volt könnyű elkerülni a látszatot, hogy gúnyolódik, hiszen tudta, a kislány nem képes válaszolni. Noha Lydia időnként beszélt a maga módján, de ez csak értelmetlen gagyogás volt – az orvosok echoláliának, „visszhangszerű utánzásnak” hívták. És mégis, fura érzés lett volna nem beszélni hozzá. Mi mást lehet tenni egy nyolcéves kislánnyal, aki még ülni sem tud egyedül, járni pedig végképp nem. Megsimogatni és üdvözölni: ez úgy tizenöt másodpercig tartott. És azután? Agnes már csendben figyelt, kétségbeesetten vágyva rá, hogy némi gyengédséget mutasson a kisebbik lányuk felé. Eddie letérdelt Lydia mellé, és megpuszilta az arcát. A kislány haja aranyszőke volt, puha és göndör, és jól kivehetően érződött rajta a drága sampon erős illata, aminek megvételéhez Agnes ragaszkodott. A bőre olyan selymes volt, mint a csecsemőké. Minél idősebb lett, annál erősebb volt a késztetés, hogy elképzelje, miképp nézne ki, ha nem sérülten születik. Kivételes szépség lett volna. Talán még Agnesnél is szebb – Annánál egészen biztosan. Céltalan merengés volt az egész, semmi más.

– Milyen napod volt, kölyök? – suttogta újra.

Két kézzel magához ölelte Lydiát, egészen közel hajolva a fotelhez, hogy a mellkasán érezze a kislány súlyát. Anna is odahajolt hozzájuk a fotel túlsó oldaláról, ahogy az anyja megtanította rá, hogy megfigyelje ezeket a pillanatokat. Anna mély szeretete Lydia iránt mindig zavarba hozta Eddie-t. Mire föl az egész, ha Lydia ilyen keveset tud csak nyújtani cserébe? Anna közben lehámozta a húga harisnyáját és csikizni kezdte puha talpait, amíg a kislány vonaglani nem kezdett az apja kezében, azt a hangot hallatva, ami nála nevetésnek számított. Eddie gyűlölte ezt a hangot. Szerette volna azt hinni, Lydia semmivel sem érez vagy gondol többet, mint valamifajta állat, aminek egyetlen gondja az életben maradás. Ez a nevetés azonban, különösen a kellemes érzésre adott reakcióként, rácáfolt erre az elképzelésre. Ettől pedig Eddie dühös lett – először Lydiára, azután saját magára, amiért irigyli tőle az öröm ilyen pillanatait is. Ugyanaz az érzés volt, mint amikor a kislány nyála folyni kezdett: egy villanásnyi düh, néha egyenesen a vágy, hogy megüsse, azután pedig a megrázó, mindent elöntő bűntudat. Újra és újra, ha a kisebbik lányával kellett időt töltenie, a dührohamok és az öngyűlölet hullámai úgy csaptak át Eddie-n, akár a dagály, míg a végén zsibbadt és kimerült lett az egésztől.

Mégis lehetett volna mindez édes dolog is. Az alkony lágy kéksége odakint, az ablakokon túl, Brianne rumja, ami kellemesen elbódította egy pillanatra, a lányai, akik úgy bújtak hozzá, akár a kismacskák. A rádióból Ellington szólt, a havi lakbért már befizették, szóval állhattak volna sokkal rosszabbul is a dolgok – ahogy álltak is sokaknak, akik az 1934-es év iszapos folyómedrének aljára kerültek. Eddie megérezte a boldogság andalító lehetőségét, ahogy húzni kezdi maga felé, akár egy álom. De a lázas ellenkezés váratlan rohama magához térítette: nem, én ezt nem fogom elfogadni, engem ez nem tehet boldoggá. Hirtelen visszaengedte Lydiát a fotelbe, és felállt. A kislány meglepetésében halkan nyöszörögni kezdett. A dolgok nem úgy álltak, ahogy kellett volna – távolról sem. Ő igenis törvénytisztelő ember volt – ahogy időnként ironikusan emlékeztette rá magát –, és túl sok törvényt vesznek semmibe mostanában. Hátrébb lépett, hogy még távolabb kerüljön tőlük, mintha csak a boldogság útjából akart volna félreállni, és meg is kapta jutalmát: a magány és a fájdalom hullámait, ahogy átcsaptak fölötte.

Volt egy speciális szék, amit meg kellett volna venniük Lydiának: egy döbbenetesen drága darab. Ha az embernek van egy ilyen lánya, olyan vagyonra lenne szüksége mellé, mint Dexter Stylesé – de hát a hozzá hasonlóknak lehet egyáltalán ilyen gyerekük? Lydia életének első pár évében, amikor még abban a hitben éltek, hogy gazdagok, Agnes hetente járt a kislánnyal a New York-i Egyetem klinikájára, ahol egy nő ásványi sókban gazdag fürdőkkel kezelte, és bőrszíjakkal teli különleges gépekkel segített erősíteni az izmait. Mostanra az ilyen ellátás messze kívül került azon, amit megengedhettek maguknak. Ennek a széknek a segítségével azonban végre egyedül is tudna ülni, nézelődni, bekapcsolódni a világ vertikális részébe. Agnes hitt benne, hogy ez komoly változást jelenthetne, Eddie pedig abban hitt, hogy úgy kellene csinálnia, mint aki osztozik vele ebben a hitben. És ez talán így is volt valamelyest. Ez a szék volt az oka annak is, hogy felkereste Dexter Styles egyik üzlettársát.

Agnes elpakolta a fürtökben lógó flittereket és félkész sapkákat a konyhaasztalról, és négy főre megterítette az asztalt. Örült volna, ha Lydiát is bevonhatják az evésbe, boldogan dajkálta volna az ölében. Ez viszont tönkretette volna Eddie vacsoráját. Így tehát ott hagyta Lydiát, ahol volt, a nappaliban, szokásához híven azzal kompenzálva ezt, hogy figyelmével egy pillanatra sem engedte el, mintha egy kötél lett volna kifeszítve köztük, aminek az egyik végét ő szorítja, a másikat a kisebbik lánya. Agnes ezen a kötélen érezte Lydia figyelmének minden rezdülését, a kíváncsiságát, a bizakodást, hogy nincs egészen egyedül. Abban reménykedett, hogy Lydia is érzi az ő lázas szeretetét és rendíthetetlen törődését. Ennek a kötélnek a szorongatása persze azt is jelentette, hogy Agnes sosem volt egészen jelen a családi pillanatoknál – „máshol járt”, ahogy Eddie gyakran megjegyezte. Viszont épp azáltal, hogy ő maga ilyen kevéssé foglalkozott ezzel, nem hagyott sok választási lehetőséget a feleségének.

A tepsiben sült kolbászos bab mellett azután Brianne készségesen beavatta őket a Berttel lezajlott veszekedés részleteibe. Az eleve jó ideje feszült viszonynak végül az adta meg a kegyelemdöfést, hogy Brianne egyszer csak nemes egyszerűséggel saját jachtjának fedélzetéről belelökte a férfit a Bahamák cápákkal teli vizébe.

– Így tempózni embert nem láttatok még! – nevetett. – Mint egy olimpikon, komolyan mondom. És amikor nagy nehezen visszamászott a fedélzetre, és ott feküdt, én pedig talpra állítottam, és megpróbáltam megölelni… hiszen végre, napok óta először csinált valami lenyűgözőt… mi történik? Megpróbál orrba vágni!

– És utána? Utána mi történt? – kiáltott fel Anna egy picivel több izgatottsággal, mint amennyit Eddie szívesen látott volna rajta. Brianne bomlasztó hatása csöppet sem tetszett neki, de nem tudta pontosan, mit is kezdjen ezzel, vagy hogyan ellensúlyozza.

– Leguggoltam, természetesen, erre ő megtántorodott, és majdnem megint beleesett a vízbe! A gazdag családból származó férfiak amúgy sem tudnak semmit, ha verekedésre kerül a sor. Abban csak a csórók gyerekei a jók. Mint az én drága öcsém is.

– Viszont azoknak meg jachtja nincs – jegyezte meg Eddie.

– Ez az igazán nagy baj, igen – mondta Brianne. – Micsoda eszes fickónak tűnnél kapitányi sapkában.

– Elfelejted, hogy nem rajongok a hajókért.

– Az, hogy gazdag családban nőnek fel, elpuhítja őket – fejtegette tovább a nővére. – Egy idő után csak azt veszed észre, hogy már mindenük puha, ha érted, hogy mondom. Az agyuk. Meglágyul az agyuk – tette hozzá még, meglátva Eddie rosszalló tekintetét.

– És a trombitás? – kérdezett közbe, mielőtt a nővére folytathatta volna.

– Jaj, az a fiú egy született szerető. Úgy búg a hangja, mint Rudy Vallée-é.

Brianne-nek hamarosan pénzre lesz szüksége, ez nyilvánvaló volt. Már jócskán túl volt a fénykorán, a fő bevételi forrását pedig már akkoriban is a körülötte legyeskedő gavallérok jelentették. Mostanra azonban ezek jócskán megritkultak, és táskákkal a szeme alatt, látványosan hízásnak indulva egyre valószínűtlenebb volt, hogy akadhat megint egy újabb. Eddie mindig megtalálta a módját, hogy kisegítse némi pénzzel a nővérét, valahányszor az kért tőle, még akkor is, ha emiatt uzsorástól kellett kölcsönkérnie. Elborzasztotta a gondolat, hogy mi történne a nővérével, ha ez nem így lenne.

– Nem azért mondom, de az a trombitás fiú egyébként meglehetősen jól áll – folytatta Brianne. – Még Dexter Styles klubjaiban is játszik időnként.

Eddie-t mintha villámcsapás érte volna. Még sosem hallotta ezt a nevet Brianne – vagy bárki más – szájából, emiatt egész idáig fel sem merült benne, hogy fel kéne készülnie a pillanatra. Megérezte az asztal túlsó felén ülő Anna tétovázását is. Vajon rávágja-e erre most a lánya, hogy a mai napot épp a szóban forgó férfi Manhattan Beach-i házában töltötték? Eddie nem mert ránézni. Hosszú hallgatásával azután mintha Annára is csöndet parancsolt volna.

– Gondolom, az már valami – felelte a nővérének végül.

– A jó öreg Eddie! – sóhajtott fel Brianne. – Az örök optimista…

A nappali órája elütötte a hetet, ami azt jelentette, hogy negyed nyolc felé járhatott az idő.

– Papa – mondta Anna –, elfelejtetted a meglepetést.

Eddie egy másodpercig nem is értette, mire gondol a lánya, annyira kizökkentette az iménti váratlan fordulat. Aztán eszébe jutott, felállt az asztaltól, és a fogashoz ment, amin a kabátja lógott. Jó gyerek, Anna jó gyerek, gondolta csodálkozva, mialatt úgy tett, mintha a kabátja zsebeiben keresgélne, hogy legyen ideje néhány nagy levegőt venni és megnyugodni. És nem is csak jó… A zacskót az asztal közepére tette, finoman engedve el, hogy az élénkpiros paradicsomok szétgurulhassanak. A felesége és a nővére a várható döbbenettel néztek rá.

– Ezeket hol szerezted? És hogyan? – kérdezgették egymás szavába vágva. – És kitől?

Mielőtt Eddie kitalálhatott volna valami választ, Anna finoman közbeszólt:

– A szakszervezetben valakinek van egy saját üvegháza.

– Ők aztán jól élnek, a szakszervezeti fiúk – jegyezte meg rosszallóan Brianne. – Még a válság idején is.

– Olyankor különösen – vágta rá Agnes szárazon, pedig valójában hálás volt. Az ilyen apró juttatások azt jelentették, Eddie-re még mindig szükség van, pedig ebben sosem lehettek biztosak. Sót hozott, hámozókést, és gondosan szeletelni kezdte a paradicsomokat egy vágódeszkán. A magokkal teli lé lefolyt a viaszosvászonra, Brianne és Agnes pedig boldog hümmögések közepette enni kezdtek.

– Karácsonyra pulyka, most meg ez… valami választás lesz, vagy micsoda? – kérdezte Brianne az ujjait nyalogatva.

– Dunellen be akar kerülni a városatyák közé – felelte Agnes.

– Az a sóher? Uram, irgalmazz. Eddie, gyere már. Kóstold meg te is.

Ő végre vett egy darabot, de szinte zavarba jött a sós, az édes és a keserű vibráló elegyétől. Anna ekkor kapta el a tekintetét, de még egy cinkos félmosolyt sem engedett meg magának. Nagyszerűen csinálta az egészet, sokkal jobban, mint Eddie remélni merte volna, az ezzel kapcsolatos aggodalma valahogy mégsem tudott feloldódni – vagy ez egy korábbi szorongás lett volna még aznap délutánról?

Mialatt Anna segített az anyjának lepakolni az asztalt és elmosogatni, Brianne pedig előzékenyen kiszolgálta magát még némi rummal, Eddie kinyitotta a hátsó ablakot, ami a tűzlépcsőre nézett, és kimászott rágyújtani. Sietve behúzta maga után az ablakot, hogy Lydia meg ne hűljön. A sötétlő utca a lámpák sárgás fényében fürdött. Ott állt lent a gyönyörű Duesenberg, ami valaha az övé volt. Némi bűntudattal gondolt rá, hogy vissza kellett volna vinnie a garázsba. Dunellen sosem adott rá engedélyt, hogy éjszakára elvigye az autót. Dohányzás közben Eddie újra felidézte az Annával kapcsolatos szorongást, mintha csak egy kavicsot hozott volna idáig a zsebében, amit most lett ideje tüzetesen megvizsgálni. Coney Islanden tanította meg úszni, együtt nézték a moziban A közellenséget, A kis cézárt és A sebhelyesarcút (a rosszalló tekintetek kereszttüzében), habos kakaót ittak, habos süteményt ettek, és időnként kávéztak, ahogy azt Annának hétéves kora óta szabad volt. Mintha csak fiú lett volna: harisnyája homokkal teli, a legtöbb ruhája alig különbözött egy rövidnadrágtól. Igazi vadvirág volt, az a fajta, ami bárhol kihajtana és bármi túlélne. Ő pótolta mindazt az éltető erőt, amit Lydia elrabolt Eddie-től.

Ami azonban most történt az asztalnál, az valami más volt. Csalás. Ez egy lánynak nem tesz jót, még a végén rossz útra tereli. Ahogy Anna felé sétáltak ma a strandon Dexter Stylesszal, mellbevágó erővel érezte meg, hogy a lánya, ha nem is kimondottan szép, de mindenképp lefegyverző jelenség. Már majdnem tizenkét éves volt, már nem kisgyerek, bár ő még mindig úgy gondolt rá. Ennek a felismerésnek az utózöngéi bántották igazán azóta is.

A tanulság egyértelmű volt: többé nem viheti magával, a közös utaknak ezzel vége. Nem most azonnal, de hamarosan. Erre a gondolatra émelyítő üresség érzése öntötte el.

Amikor visszatért a szobába, Brianne nyálas, rumszagú puszit nyomott az arcára búcsúzóul, és elment, hogy találkozzon a trombitással. A felesége épp Lydia pelenkáját cserélte a konyhai dézsára tett asztallapon. Eddie átölelte hátulról, és a vállára támasztotta az állát, próbálva megidézni a régi, magától értetődő, könnyű együttlétet – hogy ez lehetséges, egy pillanatra maga is elhitte. Agnes azonban azt akarta, hogy adjon egy puszit Lydiának, fogja a pelenkát, adja rá, azután rögzítse a biztosítótűvel, óvatosan, nehogy beleszúrjon a kislány puha bőrébe. Eddie a határán volt, hogy megtegye, meg akarta tenni, már épp megtette volna, de végül nem mozdult, s ezzel a szándék szertefoszlott. Elengedte Agnest, és – magában is csalódva – hagyta, hogy egyedül fejezze be a pelenkacserét. A régi életük utáni vágy a feleségét ugyanígy átjárta néha. Megfordulni és megcsókolni Eddie-t, meglepni, elfelejteni egy pillanatra Lydiát, ugyan mi rossz lett volna abban? Elképzelte magát, ahogy megteszi, de képtelen volt rá. Ahogy a dolgok azelőtt voltak, az egész korábbi élete minden rezdülésével együtt egy dobozban hevert rég összecsomagolva a Follies-ban használt fellépőruhái mellett, vastag porréteg alatt. Egy napon talán előveszi majd újra ezt a dobozt az ágya alól, és kinyitja. De nem most. Lydiának túl nagy szüksége volt rá. Eddie bement, hogy megkeresse Annát a Lydiával közös szobájában. Ennek az ablakai az utcára néztek, míg az ő szobájukban, amit Agnesszel használtak, csak egy kis ablak nyílt a világítóudvarra, ahonnan penész és nedves hamu kellemetlen szaga áradt, valahányszor kinyitották. Anna a dohánygyár katalógusában elmerülve ült odabent. Eddie-t zavarba ejtette lánya elszánt érdeklődése a túlárazott kacatokkal teli füzetke iránt. Leült mellé a keskeny ágyra, és odaadta neki a friss csomag Raleighből a kupont. Anna egy intarziás bridzsasztalt tanulmányozott éppen, ami a katalógus állítása szerint „rendkívül strapabíró”.

– Erről mit gondolsz? – kérdezte az apjára nézve.

– Hétszázötven kupon? Még Lydiának is rá kellene szoknia a bagózásra, hogy ennyi összejöjjön.

Fölnevettek. Anna szerette, ha az apja szóba hozta Lydiát, Eddie tudta ezt, és tudta azt is, hogy gyakrabban is megtehetné, hiszen igazán nem valami nagy dolog. Anna továbblapozott egy férfi karórához.

– Akkor megszerezhetném ezt neked, papa – mondta. – Ha már egyedül te cigizel érte.

Ez meghatotta Eddie-t.

– Nekem ott a zsebórám, tudod. Miért ne kaphatnál valamit inkább te, aki összegyűjtöd ezeket?

Belelapozott a katalógusba, hogy megkeresse benne a gyerekeknek szóló ajándékokat.

– Csak nem egy Betsy Wetsy babát? – sóhajtotta Anna lekicsinylő hangsúllyal.

Eddie annyira megütődött, hogy a púderesdobozokig és a selyemharisnyákig lapozott.

– Anyunak? – kérdezte Anna.

– Neked. Már kinőttél a babázásból.

Ezen a lány – apja nagy megkönnyebbülésére – hatalmasat nevetett.

– Én sose fogok akarni semmi ilyet – mondta, és visszafelé kezdett lapozni: üvegáruk, kenyérpirító, állólámpa. – Válasszunk valamit, amit az egész család használhat – jelentette ki olyan nagyvonalúan, mintha legalábbis egy nyolc egészséges lurkóval megáldott dinasztia feje lenne, akiknek ezennel nagylelkűen kizárólagos használatra átengedi az emeleti mosdót.

– Ügyes voltál ma, csillagom – mondta az apja elcsendesedve –, hogy nem mondtál semmit Mr. Stylesról a vacsoránál. Az az igazság, hogy a legjobb nem beszélni róla senki előtt.

– Kivéve téged?

– Még előttem sem. Én sem fogok soha. Gondolhatunk rá, de nem mondjuk ki. Értesz? – kérdezte lélekben felkészülve Anna teljes bizonyossággal felcsattanó nevetésére. A kislány azonban fellelkesült ettől a fortélyos megoldástól.

– Igen! – vágta rá.

– Rendben. Most kiről beszélgettünk tehát?

Rövid szünet következett.

– Mr. Akárkicsodáról.

– Erről van szó!

– Aki Mrs. Bárkicsodának a férje!

– Bingó.

Anna érezte, hogy elkezd felejteni, amint szétárad benne a megnyugtató érzés, hogy megoszthat egy titkot az apjával, ezzel boldoggá téve őt. Az elmúlt nap eseményei, Tabatha, Mr. Styles, minden, olyanokká váltak, mint azok az álmok, amik menthetetlenül darabokra hullanak és elfolynak, bárhogy próbálja is összeszedni őket az ember.

– Akik ott élnek a Semerrenincs utcában.

Elképzelte a kastélyt a tenger mellett, ahogy beborítja a felejtés köde.

– Pontosan ott – mondta az apja. – Pontosan ott. Csodálatos, ugye?

Tartalom

ELSŐ RÉSZ – A part

Első fejezet

Második fejezet