Originally published in English under the title: Is this it?

Copyright © Rachel Jones, The Good Book Company, 2019

www.thegoodbook.com

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. All rights reserved.

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, ne tárolja visszakereshető rendszerben, ne tegye közzé sem elektronikus, sem más formában, a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

Fordította: Pojják Klára

ISBN (epub) 978 963 288 879 8

ISBN (mobi) 978 963 288 880 4

A bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású Bibliájából vettük (RÚF, 2014).

Tartalom

Harmincegy ok, amiért szükséged lehet erre a könyvre

1. Elégedetlen vagyok – Hát mindenki más jobban boldogul?

2. Döntésképtelen vagyok – Mit kezdjek az életemmel?

3. A lakóhelyem nem az otthonom – Mikor mehetek haza?

4. Nosztalgiát és megbánást érzek – Régi szép idők és régi nem szép idők

5. Nem szeretem a munkámat – Mennyi van még hátra a nyugdíjig?

6. Kétségeim vannak – Létezik egyáltalán Isten, vagy a hit csak időpocsékolás?

7. Magányos vagyok – Hová tűntek a barátaim?

8. Egyedülálló vagyok – Miért fáj, hogy a barátaim sorra megházasodnak?

9. Párkapcsolatban / házasságban élek – Ez így normális, vagy nagyon melléfogtam?

10. Öregszem – Egy nap majd meg fogok halni

11. Értelmetlen a mókuskerék – Minek ez a sok szürke hétköznap?

12. Nincs elég önbizalmam – Mi lesz, ha mások szeme láttára kudarcot vallok?

Kivezetés – Igazából nem ilyennek képzeltem az életet

Köszönet

Harmincegy ok, amiért szükséged lehet erre a könyvre

Igaz vagy hamis? Minden „igaz” válaszodra adj egy pontot!

1.Gyakran felteszed magadnak a kérdést: „Mit kezdjek az életemmel?”

2.Amikor századszorra bindzseled kamaszkorod kedvenc sorozatát, máris szebbnek tűnik minden.

3.Csomó cuccod van még a szüleidnél.

4.Csomó cuccod van még a szüleidnél, hiszen még most is velük élsz.

5.Szoktál azon tűnődni, hogy vajon vannak-e egyáltalán barátaid.

6.Nem találod a helyed a gyülekezetben, mert ott mindenkinek van vagy gyereke vagy hajcsavarója vagy alvósmacija (azaz rajtad kívül mindenki szülő vagy nyugdíjas vagy négyéves).

7.Rettegsz a családi találkozóktól, mert a rokonaid folyton azt kérdezgetik, mit kezdesz az életeddel.

8.Sokkal jobb volt tinédzsernek lenni.

9.Klassz lenne mindent magad mögött hagyni és nekivágni a nagyvilágnak.

10.A közösségi média azt a szánalmas gyanút kelti, hogy a legtöbb barátodnak izgalmasabb élete/jobb párkapcsolata/több pénze/nagyobb háza/több barátja van (külön-külön egy pont mindegyikért).

11.A mostani munkád még csak köszönőviszonyban sincs azzal, amiről hatévesen (tizenegy vagy tizenhat évesen) álmodoztál.

12.Fogalmad sincs, hogyan kell olyan felnőttes feladatokat elvégezni, mint például a hűtő leengedése vagy a számláid befizetése anélkül, hogy rákeresnél a neten vagy felhívnál egy igazi felnőttet.

13.Gyanítod, hogy anyukád egy kissé csalódott, hogy még nem vagy házas.

14.Kissé csalódott vagy, hogy még nem vagy házas.

15.Házas vagy, de még most is csalódott vagy egy kissé.

16.Azon aggódsz, hogy a munkatársaid egyszer csak rá fognak jönni, hogy valójában nem is értesz semmihez.

17.„Vegyek saját lakást? Mégis miből?”

18.Azon aggódsz, hogy talán félreértetted Isten tervét az életed kapcsán.

19.Azon aggódsz, hogy talán Isten értette félre az életedet a terve kapcsán.

20.Egyre kínosabb élmény közelről szemlélni magadat a tükörben.

21.Annyira vágynál valami értelmesebb munkára, de fogalmad sincs, mi lehetne az.

22.Néha titokban megfordul a fejedben, hogy talán fel kéne adnod a hitedet.

23.Egyszerűen csak… kicsit unod az életet.

24.Az, ahogy céltalanul fel-alá járkálsz az Aldiban vagy a Tescóban, és azon töprengsz, mit vegyél vacsorára, tökéletesen ábrázolja a döntésképtelenségedet, legyen szó gyakorlatilag bármiről.

25.Mindenki másnak már gyereke van, és el sem tudod képzelni, hogy jutottál ilyen gyorsan te is ebbe az életszakaszba.

26.Nem számítottál rá, hogy a felnőtt élet ennyi hivatalos teendővel jár.

27.Fáj a hátad.

28.A bankszámlád olyan, mint egy feketelyuk: mindegy, mennyit keresel, és bármilyen keveset is költesz, a hónap végére alig marad rajta valami.

29.Azon kapod magad, hogy háztartási eszközök előnyeiről és hátrányairól beszélgetsz a barátaiddal, majd megfogalmazod: „Mikor öregedtünk meg ennyire?”

30.Azon kapod magad, hogy eltöprengsz: „Ez lenne a felnőttkor?”

31.Szülő vagy, és úgy sejted, gyereked „igaz” választ adna egy csomó kérdésre a fentiek közül, pedig azt hitted, mostanra már felnőtt, és nem érted, vajon hol akadtak el a dolgok. (+ 5 pont)

20-NÁL TÖBB PONT: NAGY SZÜKSÉGED VAN ERRE A KÖNYVRE

Abba a korba léptél, amiről azt hitted, hogy ekkorra már biztosan rájössz, merre tart az életed, és csalódnod kellett, mert nem így történt. Üdv a klubban! Ez a könyv pont neked íródott.

10–20 PONT: SZÜKSÉGED VAN ERRE A KÖNYVRE

Egészen elfogadható szinten funkcionáló felnőtt életet élsz. Néha még mosol is magadra, és megeszed a napi ajánlott zöldség- és gyümölcsadagodat. Máskor viszont amikor megszólal az ébresztőóra, a fejedre húzod a paplant, és arra gondolsz: „Ne már!” Szerintem el kell olvasnod ezt a könyvet.

1–9 PONT: EGY KICSIT AZÉRT SZÜKSÉGED VAN ERRE A KÖNYVRE

Jól van, úgy tűnik, egész jól elboldogulsz, de ha már idáig eljutottál, miért ne olvasnál tovább? Az is lehet, hogy te még suliba jársz, és a fent említettek nagy része még előtted áll. Ebben az esetben azért olvasd el ezt a könyvet, hogy készen állj a napra, amikor egy mit sem sejtő barátodnak vagy rokonodnak kifakadsz a telefonban: „Mégis mit kezdjek az életemmel?”

Mikor lett a felnőtt élet ennyire nehéz?

„Miért nem szólt senki, hogy felnőttnek lenni ilyen… nehéz lesz?”

Huszonnégy éves voltam, az ágyamon gubbasztottam és mélységesen sajnáltam magamat. Nem arról volt szó, hogy szétesett volna az életem, hanem pont hogy nem állt össze egy egésszé. Bizonyos szempontból látszólag minden rendben volt. Tuti állás, alacsony lakbér, aktív gyülekezeti élet. És mégis… Szörnyen untam a munkám, titokban magányos voltam a gyülekezetben, abba pedig inkább ne is menjünk bele, milyen furák voltak a lakótársaim! Semmi nem volt nagyon rossz, de semmi nem tűnt igazán jónak sem. Bármit is képzeltem korábban a felnőtt életről, ez nem az volt. Fel is tettem magamnak a kérdést: „Ez lenne a felnőttkor?”

Kiderült, hogy ez a megtapasztalásom annyira nem számít egyedi esetnek, hogy még neve is van: kapunyitási pániknak vagy életkezdeti válságnak hívják. A húszas éveinkben és a harmincas éveink elején szinte bármikor lecsaphat ránk. A LinkedIn közösségi oldal szerint hetvenöt százalékunk tud beszámolni ilyen élményről. Idősebb társával, az életközepi válsággal ellentétben ez esetben szó sincs drága sportkocsik megvásárlásáról (mert nézzünk szembe a ténnyel: sehogy sem lenne rá pénzünk), csak a megvilágosodásról, hogy elértük a kort, amelyről mindig is azt reméltük, hogy ekkorra már tisztában leszünk mindennel (vagy legalábbis egy részével), ehelyett viszont rádöbbentünk, hogy ez távolról sincs így. Még mindig képtelenek vagyunk arra, ami a felnőttektől már elvárható – mint például egy szobanövény életben tartása, az öblítőfolyadék feltöltése a mosogatógépben vagy napi öt adag zöldség és gyümölcs elfogyasztása –, ráadásul nyomasztanak az új érzések és döntéshelyzetek, amikkel egy felnőttnek bizony már meg kell tudnia birkózni.

Kicsit elveszettnek, magányosnak érezzük magunkat, mintha keresnénk valamit, de azt sem tudjuk biztosan, hogy mit. Az életkezdeti válság születésnapokon és szilveszterkor kúszik a hátad mögé, és felüti a fejét, amint a közösségi médiából értesülsz egy iskolatársad kisbabájáról vagy előléptetéséről, vagy amikor egyszerűen csak boldognak merészel látszani az illető a képen. Ez az a vágy, hogy változtass valamit az életeden, de elborít a rengeteg választási lehetőség. Ez az a kellemetlen érzés, amely akkor fog el, amikor számba veszed a téged körülvevő dolgokat: az embereket, a helyeket, a kőbe vésett munkahelyi és mosogatási rutinokat, és egyszer csak felteszed a kérdést: „Ez lenne a felnőttkor?”

Amikor számomra is beköszöntött ez az Ez lenne a felnőttkor?-korszak, és megosztottam érzéseimet a barátaimmal, rájöttem, hogy nekik is megvan a maguk életkezdeti válsága. Az egyikük elmondta például, hogy ő már belenyugodott, hogy mindig is utálni fogja a munkáját. A másik megosztotta velem, hogy aggódik, mert szerinte rossz döntéseivel elszúrta Isten tervét az életére. A harmadik mindig azt képzelte, hogy harmincévesen már feleség és anya lesz, és most látja, hogyan válik ez egyre valószínűtlenebbé. „Úgy érzem, azt gyászolom, ami soha nem is volt az enyém” – mondja. Egy kifejezetten száraz humorral rendelkező barátom pedig így nyilatkozott: „Szerintem az életkezdeti válság akkor következik be, amikor egy ideje már befejeztük a tanulmányainkat, és rájövünk, hogy ami most van, az lesz már végig. A következő nagyobb esemény az életben majd a nyugdíjba vonulásunk lesz, és aztán a halál.”

A felnőttlét helyes fokmérője

Valami nem oké. Lehet, hogy te már idősebb vagy, mint az átlagos kapunyitási pánikoló, és most másra sem vágysz, mint hogy jól vállon ragadj engem, és kijózaníts. Talán már be is azonosítottad a problémámat: egy öntelt huszonéves vagyok, akinek egyszerűen csak fel kellene nőnie, hogy helyrekattanjon. Hidd el, nagyon szeretnék is!

Először is azért, mert tisztában vagyok vele, hogy vannak a világon ennél nagyobb problémák is, hiszen ha az életemmel kapcsolatos döntésképtelenség a legnagyobb gondom, az azért lehetséges, mert olyan kivételes helyzetben vagyok, hogy egyáltalán van választási lehetőségem. Te talán jól ismered, milyen érzés az, ha valakinek ennél komolyabb gondjai is vannak. Lehet, hogy a te felnőttkorodat eddig veszteség, depresszió vagy krónikus betegség jellemezte. Talán mások ejtette sebek hegeivel vagy a saját korábbi rossz döntésed terhével kell együtt élned.

Másodszor – és ez a fontosabb –, azért szeretnék helyrekattanni, mert jól tudom, hogy a keresztény életnek nem erről az érzésről kellene szólnia. A Biblia nem használja ugyan az „életkezdeti válság” kifejezést, a „próbák” vagy „kísértések” szavakat viszont annál gyakrabban. Ezt olvassuk róluk:

Teljes örömnek tartsátok, testvéreim, amikor különféle kísértésekbe estek, tudva, hogy hitetek próbája állhatatosságot eredményez. Az állhatatosság pedig tegye tökéletessé a cselekedetet, hogy tökéletesek és hibátlanok legyetek, minden fogyatkozás nélkül. (Jakab 1,2–4)

A szüleim korosztálya hajlamos úgy vélekedni, hogy az én nemzedékemnek csupán fel kellene nőnie. Isten azonban másképp gondolkodik, szerinte jézusivá kellene válnunk.

Az előbb idézett igeversek (ahogy ez a könyv is) hívő embereknek szólnak, akik tudják, kicsoda Jézus, és miért olyan fontos ő a számunkra, és akik törekednek az őt királyként tisztelő életre (egyben élve is megbocsátásával, akárhányszor elszúrják ezt). Keresztény hitünknek át kell formálnia a felnőttkorról való gondolkodásunkat. Ha Krisztus-követők vagyunk, az élet nagy kalandja nem a szamárlétra megmászásáról vagy a fontos mérföldkövek eléréséről szól, hanem arról, hogy „tökéletesek és hibátlanok” legyünk a hitben. A felnőttlét helyes fokmérője tehát nem a saját ház kutyával, hanem az, hogy Krisztust tükrözi-e a jellemünk.

A „tökéletesség” jelentése pedig: olyanná válni, mint Jézus, akinél nem volt bátrabb, könyörületesebb, szilárdabb jellemű és kedvesebb felnőtt a világon. És mi juttat el minket erre a tökéletességre? A kísértések és próbatételek. Azt szeretem a legjobban Jakab fenti szavai kapcsán, hogy nem létezik olyan nehéz időszak, amelyet le ne fedne a „különféle kísértések” kifejezés. Nincs olyan probléma, ami ne számítana, Isten mindent lát, mindenre van gondja, és mindent fel akar használni, mert ezek próbára teszik a hitünket, hogy bölcsebbé és tökéletesebbé formálják.

Ez az az igazság, melynek fényében még az „Ez lenne a felnőttkor?” kérdésével való szembenézés pillanatai is „teljes örömmé” változhatnak az ágyon gubbasztó önsajnálkozás közepette is. A határozatlanságunk, az önmagunkkal kapcsolatos kétségeink, a gyökértelenség érzése és az elégedetlenség mind-mind százszázalékosan „teljes örömök”, hiszen ezekben lehetőségünk van még inkább hálát adni mindazért, amit Jézus ad, és mélyebben megérteni, hol található az igazi élet forrása.

Mindez nagyszerűen hangzik. A baj csak az, hogy nem tudok hinni benne. Vagy legalábbis nem tudok annyira mélyen hinni benne, hogy ez megragadja a szívemet, az elmémet, és elhomályosítsa mindazt, amire titkon vágyom.

Pedig szeretném hinni, és szeretném megízlelni azt a „teljes örömöt”, amiről Jakab beszél. Ezért íródott ez a könyv, valójában ugyanis önmagamhoz beszélek, de persze te is nyugodtan belehallgathatsz. Előre szólok, hogy néhány dolog már ismerős lesz neked, de amikor nem látjuk a fától az erdőt, jól jöhet némi emlékeztető mindarról, amit már tudunk. A következő tizenkét fejezetben végigvesszük a felnőttléttel járó kihívásokat és érzelmeket. Bármilyen sorrendben nekifoghatsz, ahogy csak kedved tartja. Az a reménységem, hogy a könyv végére érve nem feltétlenül az igazi felnőttkorhoz jutsz egy kicsit közelebb, hanem ahhoz, hogy Krisztusban „tökéletes és hibátlan” légy, mert Jézus kitartó követése valami sokkal igazibbat és jobbat ad, mint bármi, amit a húszas-harmincas éveink során kergetünk.

Nos tehát, ez lenne a felnőttkor, amit most tapasztalunk? Ennyi és nem több?

Szó sincs róla! Az élet több ennél, és ennél az életnél is van még több.

Higgy nekem, sőt még inkább higgy Jézusnak! Minden rendben lesz!

1. Elégedetlen vagyok Hát mindenki más jobban boldogul?

Amy, a volt osztálytársam rajong az állatokért, olyannyira, hogy nem is eszik húst. Amikor egy évre Új-Zélandra ment dolgozni, egyetlen vágya volt: vadon élő bálnákat akart látni. Éppen ezért a tengerpartra költözött egy olyan öbölbe, amely híres volt arról, hogy ott rendszeresen felbukkannak ezek a hatalmas emlősök. Úgy hallotta, a bálnák néha egészen a partig kimerészkednek, és ott játszadoznak a kora reggeli fürdőzők közelében.

Végül tizenkét hónapot töltött Új-Zélandon – bálnát viszont egyet sem látott.

Munka közben az irodában ülve olykor észrevette, hogy a helyi tévé élőben közvetít az öbölben történő bálnamegfigyelésről, de mire lélekszakadva a helyszínre ért, a bálnáknak már csak hűlt helyét találta. Több száz dollárt és számtalan hétvégét áldozott hajókirándulásokra. Delfint bezzeg rengeteget látott, de nem miattuk utazott ilyen messzire. Ilyenkor az volt az érzése, ezek a pajkos kis állatok hegyes fogú vigyorukkal gúnyt űznek belőle. Bár egy éven át a lehető legjobb bálnaleshelyen élt, végül még csak egy uszonyvéget sem látott.

Hazatérése alkalmából aztán együtt vacsoráztunk, és jó sokat nevettünk azon, ahogy viccesen előadta, mennyi hiábavaló erőfeszítést tett a bálnákért, utána viszont megosztotta velem külföldön töltött éve árnyoldalait is. Amikor aztán elárultam neki, hogy ezen a könyvön dolgozom, és megkérdeztem, ő tapasztalta-e már az életkezdeti válságot, így válaszolt:

– Hát, az enyém valószínűleg Új-Zéland volt.

– Hogy érted? Az, hogy odautaztál?

– Nem – mondta –, hanem az, ahogyan azt az egészet megéltem.

Ezután hosszasan mesélt a könnyekbe fúló telefonbeszélgetésekről az otthoniakkal, arról, ahogy távkapcsolata a kölcsönös bizalmatlanság áldozata lett, és arról, ahogyan ott számára megmagyarázhatatlan okokból újra és újra munkahelyet váltott. Szomorúan hallgattam.

– Elképzelhető, hogy a bálnák hajkurászása igazából azt fejezte ki, hogy még mindig keresed az…

– … életcélomat – bólogatott.

Bálnákat nem kutatunk mindannyian – ezt azonban igen.

Már mindenki más talált magának bálnákat

Mindannyian arra vágyunk és azt keressük egész életünkben, ami igazán boldoggá tesz. Sok esetben a pénztől várjuk az elégedettséget – legyen szó arról, hogy a bankban halmozzuk azt fel, vagy hogy egzotikus utazásokra költjük –, de kapcsolatainkban, karrierünkben és különféle élményekben is a boldogság érzését kergetjük. Valami azonban mindig hiányzik. Az elégedettség múló állapotnak bizonyul, és soha nem érjük el a vágyott célt. Míg a legtöbben nem is tudjuk, pontosan mi tesz minket boldoggá, arra mérget vennénk, hogy az uszonyát most láttuk épp eltűnni az öböl sarkában. Ezért aztán kitartóan tovább lessük.

Úgy vélem, pont ez az az érzés, amely a legjobban rátapint e könyvben körülírt szorongás lényegére.

– Azt hiszem, a húszas éveim közepének legjellemzőbb érzése a vágyakozás – számolt be erről egy másik barátom. – Vágyakozás az után, amiről azt gondoltam, mostanra már meglesz, és ami másnak már megvan.

Számodra is ismerősen cseng ez? Te mire vágysz? Mi az, ami még nem a tiéd, de úgy érzed, amint megkaphatnád, mindjárt elégedett lennél az életeddel?

Fogadni mernék rá, hogy a legtöbben csak úgy elolvasták ezt a kérdést, majd ugrottak is tovább a következő bekezdésre. De most fordítsuk komolyra a szót! Kérlek, állj meg egy percre! Ne olvass még tovább, hanem menj vissza a kérdésemhez, és gondolkozz el, mit válaszolnál rá! Én még soha nem találkoztam olyannal, akinek ne lett volna ilyen vágya, csak olyannal, aki nem tudta biztosan, mi is az.

Elégedetlenségünket csak tovább fokozza, hogy képernyőink tanúbizonysága szerint látszólag rajtunk kívül mindenki más boldogan lubickol az óceánban a boldogság bálnáival hancúrozva. Milyen ironikus, hogy miközben Amy a lakásában sírdogált Új-Zélandon, én otthon egy jellegtelen irodában ülve nézegettem a mosolygós fotóit, és azt kívántam, bárcsak mindent magam mögött hagyva én is felkerekedhetnék kalandozni a déli féltekén. Bár legalább 1787 óta minden nemzedék a boldogságra törekszik (ekkor rögzítették ugyanis a boldogsághoz való emberi jogot az Egyesült Államok Függetlenségi nyilatkozatában), soha korábban nem voltunk képesek ennyire nyomon követni azt, hogy a többiek hol tartanak ebben a törekvésben, mint ma.

A mi generációnk az első, melynek már kamaszkorában rendkívüli szerepet játszott a közösségi média, és komoly okunk van feltételezni, hogy ez hatással volt az agyműködésünk fejlődésére is, kutatások szerint a boldogtalanság érzését fokozva.

A Harvard Business Review tudományos megfigyelése szerint már pusztán a másik posztjának lájkolása is „azonnal jelentősen csökkentette az illető saját testi és mentális egészségérzetét és életével kapcsolatos elégedettségét”. Nemhogy nem „lájkoljuk” tehát mások sikereit, hanem azok egyenesen bosszantanak minket. Az elégedetlenségnek pedig van egy még utálatosabb rokona, az irigység.

„Nem csupán azt akarjuk, hogy életünk buja zöld mező, sőt, virágokkal teli buja zöld mező legyen, nem, mi egyszarvúakat is akarunk. Bizonyos értelemben ez nem a mi hibánk. Úgy neveltek minket, hogy azt higgyük, különlegesek vagyunk, ezért az élet tartozik nekünk.

Rendszeresen hozzámérjük magunkat másokhoz, de a saját magunk alkotta vágyképhez is. Tim Urban, a Wait But Why [Várj, de minek] című honlap házigazdája azzal érvel, hogy nemzedékünk vadul optimista elvárásokkal rendelkezik. Nem csupán azt akarjuk, hogy életünk buja zöld mező, sőt, virágokkal teli buja zöld mező legyen, nem, mi egyszarvúakat is akarunk. Bizonyos értelemben ez nem a mi hibánk. Úgy neveltek minket, hogy azt higgyük, különlegesek vagyunk, ezért az élet tartozik nekünk a csillivilli unikornisokkal, melyek felbukkanását rögtön várhatjuk is, amint nekivágunk a felnőttkor kalandjainak. Így amikor a munkánk, kapcsolataink, gyülekezetünk vagy az életünk mint olyan nincs tele csillivilli unikornisokkal – vagyis amikor simán csak normálisnak tűnik –, boldogtalannak érezzük magunkat.

Vagy legalábbis ez az, amit sokan állítanak. Olvass bele bármelyik újságba, és hamar rájössz, hogy a nemzedékünk elhivatott ugyan, de álomvilágban él. Ez talán igaz, vagy legalább részben igaz rád, de lehet, hogy egyáltalán nem az. A generációs sztereotípiák pont azok, amik: sztereotípiák. Viszont mielőtt továbbmegyünk, szükségesnek érzem, hogy hangot adjak néhány fenntartásomnak.

Egy: talán éppen egy igazán nehéz helyzettel kell most szembenézned. Semmivel, amit majd olvasni fogsz, nem szándékom eltagadni a fájdalmadat. Nem baj, ha arra vágysz, hogy megváltozzanak végre a körülményeid, nem baj, ha ezért imádkozol. E fejezet célja nem az, hogy megtanítson téged minden helyzetet szeretni, hanem hogy elégedetté tudj lenni minden körülmény között. Van különbség!

Kettő: nem bűn, ha jó dolgokra vágyunk. Teljesen rendben van, ha házasságban szeretnél élni, és hasznos munkára (vagy egyáltalán bármilyen munkára) vágysz, ha szeretnéd, hogy valóban az Igazság uralkodjon a gyülekezetedben. Igazából jó, ha vágyunk minderre. A bökkenő ott kezdődik, amikor emiatt vádaskodva mutogatunk másokra, magunkra és Istenre, ha zúgolódunk az Úr ellen, és szívünkben áldásai visszatartásával vádoljuk, ha arra jutunk, hogy szeretetlen Atya, aki nem is a javunkat akarja. Ekkor már valódi a baj.

És ha olyan vagy, mint én, akkor tényleg nagy a gond. Felnőtt életed elején kerested a megelégedettség bálnáit, de mostanáig semmivel sem jutottál hozzájuk közelebb. Az elégedetlenség elszürkíti kék egedet, talán már a napot is teljesen eltakarja. Űrt érzel az életedben, amit egyszerűen nem bírsz semmivel betölteni. Azt kívánod, bárcsak ne éreznél így, mert tudod, hogy az élet így boldogtalan, haszontalan és gyümölcstelen, mégis így érzel.

Volt régen egy ember, aki szintén leste a bálnákat (átvitt értelemben persze). Pál apostolnak hívták, és ő sikerrel járt. A filippi gyülekezetnek írt levelében kijelentette:

…megtanultam, hogy elégedett legyek azzal, amim van. Tudok szűkölködni, és tudok bővölködni is, egészen be vagyok avatva mindenbe, jóllakásba és éhezésbe, bővölködésbe és nélkülözésbe egyaránt. (Filippi 4,11–12)

Nem hinném, hogy Pál itt önelégülten henceg, inkább kétféleképpen akar bátorítani minket. Először: az elégedettség nem jön magától vagy könnyen. „Meg kell tanulni” még az apostoli, evangélista- és teológus-toplista vezetőjének is, mint amilyen Pál volt. Másodszor pedig: lehetséges megtanulni. Ha elégedettségre vágysz, tudd, hogy ez lehetséges, csak meg kell tanulnod.

Igen ám, de hogyan? Ahogy minden tanulási folyamat esetében, itt is igaz, hogy a gyakorlat hatékonyabb, mint az elmélet. Kell hozzá némi erőfeszítés és pár tanács egy bölcsebbtől (mármint Istentől, nem tőlem), szóval tekints úgy erre a fejezetre, mint a bálnales művészetének kézikönyvére. Jön is az első tipp…

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Honlap: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Felelős szerkesztő: Gér-Bódiss Tímea

Borítóadaptáció és tördelés: Müller Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amatic SC – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto Slab – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License