Anyám, Alice Golden Stevenson emlékének

A szeretet a hajtóerő, de az igazság az eszköz.

Reinhold Niebuhr

Bevezetés

A vakok látnak

Nem álltam készen rá, hogy találkozzam egy halálraítélt emberrel. A Harvard Law School huszonhárom éves diákjaként Georgiában, a zöldfülűek minden lelkesedésével és félelmével végeztem gyakornoki munkámat. Életemben nem jártam fegyházban, halálsoron még úgy se. Így amikor megtudtam, hogy kettesben leszek ezzel az elítélttel – még az ügyvédje sem kísér el –, próbáltam nem kimutatni, hogy pánikba estem.

Georgia halálsora külön kis börtön az állam egyik félreeső kisvárosa, Jackson közelében. Egyedül autóztam el ide, Atlantából délnek az I-75-ösön, s minél közelebb értem, annál hevesebben zakatolt a szívem. Tényleg semmit sem tudtam a halálbüntetésről, hisz addig még a bűnvádi eljárásról se tanultam. Semmit sem tudtam a halálbüntetés kiszabása után kezdődő szövevényes fellebbezési procedúráról – arról a folyamatról, amit idővel behatóbban ismertem, mint a saját arcomat. Amikor elvállaltam a gyakornoki állást, igazából eszembe sem jutott, hogy ténylegesen elítélt bűnözőkkel fogok találkozni. Ha őszinte akarok lenni, még azt se tudtam, szeretnék-e ügyvéd lenni. Ahogy ketyegtek a kilométerek a poros vidéki utakon, egyre inkább úgy éreztem, hogy az az ember nagyon csalódott lesz a velem való találkozástól.

A főiskolán filozófiát tanultam, és végzős koromig eszembe se jutott, ki fizet majd azért, hogy filozofálgassak. Amikor aztán lázasan keresni kezdtem valamilyen posztgraduális képzést, leginkább azért kötöttem ki a jognál, mert egyedül a jogi egyetemen nem fogalmazták meg elvárásként, hogy valamennyire ismerjem a kiválasztott területet. A Harvardon úgy tanulhattam jogot, hogy közben megszereztem a szociológiai diplomát a Kennedy School of Governmenten, ami szintén vonzott. Talán még nem tudtam, mihez kezdjek az életemmel, de azt igen, hogy valamit tenni akarok az elesettekért, a faji egyenlőtlenségek ellen és az igazságosság érdekében. Valamit kezdeni akarok mindazzal, amit addig láttam és tapasztaltam, még ha nem is tudom egyértelmű pályaválasztásban összegezni.

Alig kezdtem el a Harvardot, máris kételyeim támadtak: úgy éreztem, talán rosszul döntöttem. Egy nevenincs pennsylvaniai főiskola végzőseként nagyon szerencsésnek éreztem magam, amiért felvettek, de az első évem vége felé kezdtem kiábrándulni. A Harvard jogi kara félelmetes helynek tűnt, főként huszonegy évesen. A tanárok közül sokan a szókratészi párbeszédben hittek – vizsgálat, cáfolat és tömény irónia –, ami megalázó lehet egy felkészületlen diák számára. Maguk a témák is ezoterikusnak tűntek, mintha nem is kapcsolódnának a faji és társadalmi kérdésekhez, amelyek miatt egyáltalán a jogot választottam.

Sok diák korábban is tanult jogot, sőt jogi asszisztensként dolgozott valamelyik jó nevű ügyvédi irodánál. Minden téren hátrányból indultam: sokkal tapasztalatlanabbnak és elvontabbnak tűntem, mint ők. Amikor az első hónap után az ügyvédi irodák képviselői felbukkantak a kampuszon, és szemezgetni kezdtek a diákok között, osztálytársaim pedig drága öltönyöket húztak, és feliratkoztak a New York-i, Los Angeles-i, San Franciscó-i vagy éppen washingtoni „kiruccanásokra”, teljes értetlenséggel szemléltem ezt a lázas igyekezetet. Nem tudtam, mire ez a nagy felhajtás. A jogi egyetem előtt még csak ügyvéddel se találkoztam soha.

Az első év utáni nyáron a philadelphiai fiatalkorú bűnözők rehabilitációs programjában dolgoztam, esténként pedig elmélyedtem a statisztikában és a valószínűségszámításban, hogy felkészüljek a következő szemeszteremre a Kennedyn. Miután szeptemberben elkezdődött a közpolitika kurzus, még mindig nem éreztem úgy, hogy ott lenne a helyem. A tananyagot a mennyiségi szemlélet jellemezte: elsősorban arra fókuszált, hogyan maximalizáljuk a hasznosságot és minimalizáljuk a költségeket, tekintet nélkül arra, hogy milyen jótékony vagy éppen káros hatással jár mindez. Intellektuálisan talán nagy kihívásnak éreztem, de a döntéselméletek, ökonometriák és hasonlók csak még tanácstalanabbá tettek. Azután váratlanul minden a helyére került.

Kiderült, hogy a jogi egyetemen indul egy merőben szokatlan egy hónapos intenzív kurzus a faji és szegénységi perekről, amit Betsy Bartholet jogász professzor tartott, aki az NAACP (Nemzeti Társaság a Színes Bőrű Emberek Előrejutásáért) Jogképviseleti Alapjánál dolgozott ügyvédként. A legtöbb kurzussal ellentétben ez a kampuszon kívül zajlott, azaz a diákoknak egy hónapot valamelyik társadalmi igazságosságért küzdő alapítványnál kellett tölteniük. Habozás nélkül feliratkoztam, így 1983 decemberében előbb egy repülőgépen, majd az atlantai Georgiában találtam magam, ahol néhány hetet az Elítéltek Déli Jogképviseleti Bizottságánál (SPDC) dolgoztam.

A közvetlen atlantai járatot nem engedhettem meg magamnak, ezért át kellett szállnom az észak-karolinai Charlotte-ban, és itt találkoztam az SPDC igazgatójával, Steve Brighttal, aki az ünnepek után repült vissza Atlantába. Steve a harmincas évei közepén járt, és olyan szenvedély, olyan bizonyosság fűtötte, mintha saját kétkedésem tökéletes ellentétét láttam volna. Egy kentuckyi farmon nőtt fel, s miután elvégezte a jogi egyetemet, végül Washingtonban kötött ki. Sikeres védőügyvédként dolgozott District of Columbia Közvédői Szolgálatánál, és csak nemrégiben szegődött el az SPDC-hez, mely küldetésének tekintette, hogy jogsegélyt nyújtson a Georgiában halálra ítélt embereknek. Ő aztán semmi jelét nem adta, hogy csak elvont tananyagként kezelné a jogot, mint oly sok professzorom. Amint megismerkedtünk, kedélyesen megölelt, és máris beszélgetni kezdtünk. Aztán Atlantáig abba se hagytuk.

– Azt azért tudd, Bryan – jegyezte meg valamikor rövid repülőutunk során –, hogy mindig a legszegényebbek kötnek ki a halálsoron, és semmit sem tehetünk értük a hozzád hasonlók segítsége nélkül.

Megdöbbentett azonnali és feltétlen meggyőződése, hogy hasznot hajthatok. Egyszerű, ám annál meggyőzőbb formába öntötte a halálbüntetés körüli kérdéseket, én pedig csüngtem minden szaván. Elhivatottsága és karizmája teljesen a hatalmába kerített.

– Remélem, nem a flancos külsőségek miatt vagy itt…

– Nem, dehogy – biztosítottam. – Hálás vagyok a lehetőségért, hogy veled dolgozhatok.

– Hát, az embereknek nem éppen a „hála” szokott eszébe jutni a munkánkról. Tudod, odalent nagyon egyszerűen élünk, viszont szinte megállás nélkül dolgozunk.

– Nekem ez nem gond.

– Kicsit még az is túlzás, hogy egyszerűen élünk. Sokkal inkább szegényesen… tudod, küzdünk a fennmaradásért, úgy kaparunk össze minden centet, rá vagyunk utalva az idegenek jóindulatára. Tényleg egyik napról a másikra élünk.

Az aggodalom kiülhetett arcomra, mert elnevette magát.

– Csak vicceltem… többé-kevésbé.

Továbbléptünk, de látni lehetett, hogy teljes szívével és elméjével elkötelezte magát az elítéltek megsegítése mellett, akiket valamiféle jogsérelem ért – akár már a fogdában, akár a börtönben. Felvillanyozott, hogy végre találkoztam valakivel, aki ennyire a hivatásának élt.

Amikor azon a télen odaérkeztem, az SPDC-nél alig maroknyi jogász dolgozott – jobbára egykori védőügyvédek Washingtonból, akik azért költöztek Georgiába, hogy segítsenek a halálraítélteknek, akik nem kaptak jogi képviseletet. Ezek a harmincas éveikben járó férfiak és nők – feketék és fehérek egyaránt – olyan szoros kapcsolatban álltak egymással, ami híven tükrözte közös küldetésüket, közös reményüket és a közösen megélt stresszt, amivel ez a kihívás járt.

A tilalom és a halasztás évei után Délen újra elkezdődtek a kivégzések, a halálsorra zsúfolt elítéltek túlnyomó része pedig nem jutott sem ügyvédhez, sem jogi tanácsadáshoz. Nem csoda, ha napról napra erősödtek félelmeik, hogy kivégzik őket, mielőtt egy képzett jogász foglalkozhatna az ügyükkel. Minden áldott nap rémült emberek telefonjait fogadtuk, akik nem kaptak semmiféle jogi képviseletet, miközben máris kijelölték a kivégzésük időpontját, ami rohamosan közeledett. Sosem hallottam még ennyi kétségbeesett hangot.

Amikor elkezdtem a gyakornoki munkát, mindenki hihetetlenül kedvesen bánt velem, így azonnal otthon éreztem magam. Az SPDC Atlanta belvárosában, az 1900-as évek elején épült, ám azóta látványosan hanyatlásnak indult tizenhat emeletes neogótikus Healey Buildingben működött, ahonnan más bérlők rohamtempóban menekültek. Az íróasztalokkal telezsúfolt szűkös téren két ügyvéddel osztoztam és asszisztensi munkát végeztem: felvettem a telefonokat és elvégeztem a kutatómunkát. Már egész jól beleszoktam az irodai rutinba, amikor Steve megkért, hogy menjek el a halálsorra, és találkozzak egy halálraítélttel, akit senkinek sincs ideje meglátogatni. Megtudtam, hogy a férfi már több mint két éve ül a soron, de jogász azóta se foglalkozott az ügyével. Egyetlen egyszerű üzenetet kellett tolmácsolnom felé: Idén nem fogják kivégezni.

Ahogy átszeltem a vidéki Georgia farmokkal és erdőkkel tagolt földjét, előre elpróbáltam, mit fogok majd mondani. Százszor is bemutatkoztam:

– Helló, a nevem Bryan. Gyakornokként dolgozom a… – Nem. – Joghallgatóként dolgozom a… – Nem. – Helló, a nevem Bryan Stevenson. Joghallgató gyakornok vagyok az Elítéltek Déli Jogképviseleti Bizottságánál, és közölnöm kell önnel, hogy belátható időn belül nem végzik ki. Nem végezhetik ki. Nem fenyegeti a veszély, hogy kivégzik. – Nem.

Addig gyakoroltam, amíg le nem húzódtam a Georgiai Diagnosztikai és Osztályozó Központ félelmet ébresztő szögesdrót kerítése és fehér őrtornya elé. Az irodában csak „Jackson”-nak hívtuk a helyet, ezért a hivatalos neve egészen megdöbbentett – olyan tárgyilagosan, már-már sterilen hangzott. Leparkoltam és megkerestem a börtön bejáratát, hogy belépjek a sötét folyosókra, ahol minden ellenőrzési pontot fémráccsal zártak le. A belső tér minden kételyt eloszlatott, és semmi jóval nem kecsegtetett.

Ahogy a folyosó nyomasztó alagútjában a regisztrációs pult felé tartottam, minden léptem vészjóslóan kopogott a makulátlanra sikált padlón. Az őr gyanakvó pillantást vetett rám, amikor közöltem vele, hogy jogi asszisztensként egy halálsoron ülő elítélttel kívánok találkozni. Az egyetlen öltönyömet viseltem, amiről lerítt, hogy valaha szebb napokat látott. Az őr hosszan és szigorú tekintettel időzött el az igazolványomon, mielőtt kimérten biccentett.

– Maga nem idevalósi.

Kijelentésnek szánta, nem kérdésnek.

– Nem, uram, de Atlantában dolgozom.

Miután felhívta az igazgatót, és meggyőződött róla, hogy a látogatásomat annak rendje és módja szerint jóváhagyták, végül beengedett, és kurtán elirányított a kis beszélő felé.

– Aztán el ne tévedjen – figyelmeztetett. – Nem garantáljuk, hogy valaha előkerül.

A helyiség, a néhány padlóhoz csavarozott ülőhellyel, két négyzetméter se lehetett. Itt aztán tényleg mindent acélból készítettek és rögzítettek. A székek előtt drótháló futott, a kis peremtől fel egészen a hat méter magas mennyezetig, amitől olyan érzésem támadt, mintha kalitkában lennék. Családi látogatások esetén az elítéltek és a rokonok csakis a dróthálón keresztül érintkezhettek egymással, ügyvédeknél azonban megengedték a „kontaktot”, vagyis mindketten ugyanabban a helyiségben tartózkodhattunk. A szoba egészen aprónak tűnt, s bármekkora képtelenségnek tűnik, de minden pillanattal egyre szűkösebb lett. Most kezdett csak igazán aggasztani felkészültségem hiánya. Egy teljes órára kettesben hagytak az ügyféllel, miközben azt se tudtam, tizenöt percet mivel tölthetnék ki. Leültem az egyik székre és vártam. Negyedórányi fokozódó nyugtalanság után végül lánccsörgést hallottam az ajtó túloldaláról.

A szobába lépő ember még nálam is idegesebbnek tűnt. Ahogy végigmért, aggódva ráncolta homlokát, majd sietve félrekapta tekintetét, amikor visszanéztem rá. Nem moccant az ajtóból, mintha nem is igazán vágyna bejönni. Fiatal afroamerikai férfit láttam rövidre nyírt hajjal és simára borotvált arccal, közepes testalkattal, vakítóan fehér és tiszta rabruhában. Nyomban ismerősnek tűnt, mintha ugyanazon a környéken nőttünk volna fel – mint valaki az iskolából, akivel később együtt sportoltam és zenéltem, vagy csak leálltam az utcán beszélgetni az időjárásról. Az őr vonakodva lekapcsolta a láncot, levette csuklójáról és bokájáról a bilincseket, azután mélyen a szemembe nézve közölte, hogy egy órám van. Láthatóan érzékelte mindkettőnk szorongását, talán még örömét is lelte benne, mert kajánul elvigyorodott, mielőtt sarkon fordult, és magunkra hagyott minket. A fémajtó éles döngéssel csapódott be, ami hosszan visszhangzott a szűkös térben.

Az elítélt nem jött közelebb. Nem tudtam, mi mást tehetnék: én léptem felé és nyújtottam a kezem. Hosszas gondolkodás után rázta meg. Amikor leültünk, ő szólalt meg elsőként.

– Henry vagyok – mutatkozott be.

– Nagyon sajnálom – bukott ki belőlem azonnal. Minden előkészület és gondosan elpróbált felvezetés ellenére nem tudtam megállni kínos szabadkozás nélkül. – Igazán sajnálom, higgye el. Nem ismerjük egymást, de én csak… szóval joghallgató vagyok, nem igazi ügyvéd. Sajnálom, hogy nem mondhatok többet, de én sem tudok szinte semmit.

A férfi aggódó pillantásokkal méregetett.

– Minden rendben van az ügyemmel?

– Ó, igen, uram. Az SPDC jogászai azért küldtek ide, hogy elmondjam, még nincs ügyvédje… úgy értem, még nincs ügyvédje, de idén már biztosan nem végzik ki… Azon dolgozunk, hogy találjunk önnek egy ügyvédet, egy igazi ügyvédet, és reményeink szerint ez az ügyvéd valamikor az elkövetkező hónapokban fel fogja keresni. Én csak joghallgató vagyok, de azért nagyon szívesen segítek. Mármint, ha van bármi, amiben segíthetek…

A férfi vetett véget locsogásomnak, amikor hirtelen megmarkolta a kezem.

– Akkor idén már biztosan nem végeznek ki?

– Nem, uram. Azt mondták, még legalább egy év, mire kitűzik a kivégzés dátumát. – Engem cseppet sem nyugtattak volna meg ezek a szavak, de Henry egyre szorosabban markolta a kezem.

– Köszönöm, ember. Szóval tényleg, nagyon köszönöm! Ez remek hír. – Megereszkedett a válla, s ahogy rám nézett, mérhetetlen megkönnyebbülést láttam a szemében. – Két éve, amióta itt ülök a halálsoron, most először találkozok olyannal, aki nem fegyőr vagy ugyanolyan elítélt, mint én. Nagyon örülök, hogy itt van, és nagyon örülök a hírnek is. – Hangosan kifújta a levegőt. Láthatóan teljesen ellazult. – Beszéltem telefonon az asszonnyal, de nem akartam, hogy bejöjjön meglátogatni vagy behozza a kölyköket, mert féltem, hogy addigra meglesz a kivégzés időpontja. Nem akartam kitenni őket ennek. Most már megmondhatom, hogy eljöhetnek meglátogatni. Köszönöm!

Ledöbbentem a boldogságától. Én is felengedtem, ahogy beszélgetni kezdtünk. Kiderült, hogy nagyjából egyidősek vagyunk. Henry utánam érdeklődött, én őutána. Arra az egy órára teljesen belefeledkeztünk a társalgásba. Szóba került minden. Mesélt a családjáról és a tárgyalásáról, kérdezett a jogi egyetemről és az én családomról. Beszéltünk a zenéről, beszéltünk a börtönről, beszéltünk az élet fontos és kevésbé fontos dolgairól. Egészen belemerültünk. Nevetgéltünk kicsit, azután elérzékenyült és elszomorodott. Csak beszéltünk és beszéltünk, mígnem a hangos dörömbölés hirtelen ráébresztett, hogy alaposan túlléptem a látogatás keretét. Megnéztem az időt. Már három óra is eltelt.

Az őr belépett és láthatóan dühöngött.

– Már rég nem lehetne itt – vicsorgott rám. – Most már távozzon.

Elkezdte megbilincselni Henryt. Összefogta háta mögött a csuklóit és rákattintotta a bilincset, azután durván nekiállt megbéklyózni a lábát is. Dühében túlságosan szorosra vette a bilincset. Láttam, ahogy Henry összerezzent fájdalmában.

– Szerintem túl szoros az a bilincs – kockáztattam meg. – Meglazítaná, kérem?

– Mondtam már, nincs itt semmi keresnivalója. Ne mondja meg nekem, hogyan végezzem a munkám.

Henry bágyadt mosollyal nézett rám.

– Semmi gond, Bryan. Ne is törődj vele, csak gyere el újra, oké? – Láttam, ahogy összerezzent minden kattanásra, ahogy a lánc megfeszült a derekán.

Annyira elszörnyülködtem, hogy Henry nem győzte hajtogatni:

– Semmi gond, Bryan, ne aggódj. Csak gyere, oké?

Ahogy lökdösni kezdték az ajtó felé, még egyszer visszafordult felém.

– Nagyon sajnálom – hebegtem. – Én nem tudom…

– Ne is törődj vele, Bryan – szakított félbe –, csak gyere vissza.

Meredten néztem. Próbáltam mondani valami ide illőt, valami megnyugtatót – bármit, amivel kifejezhettem a hálámat, amiért ilyen türelmes velem –, de semmi sem jutott eszembe. Henry töretlenül mosolygott, mialatt az őr durván az ajtó felé taszigálta. Nagyon nem tetszett, ahogy bánt vele, de Henry csak mosolygott, majd mielőtt kivezették volna a szobából, hirtelen megvetette a lábát. Végtelenül nyugodtnak tűnt, azután olyasmit tett, amire végképp nem számítottam: behunyta a szemét és hátravetette a fejét. Értetlenül néztem, mit művel, de amint kinyitotta a száját, megértettem. Énekelni kezdett. Túláradó baritonja erősen és tisztán zengett. Velem együtt az őr is megdöbbent, még lökdösni is elfelejtette.

A vakok látnak, a sánták járnak,

a halottak ébrednek álmukból.

Kik rabok voltak, most megszabadulnak.

A szegényeknek örömhír szól.

Gyerekkoromban rengeteget énekelték a gyülekezetben ezt a régi egyházi éneket, de már hosszú évek óta nem hallottam. Henry lassan, teljes átéléssel és meggyőződéssel énekelte. Az őrnek kellett egy hosszú pillanat, amíg felocsúdott és továbbtaszigálta az ajtó felé. Összebilincselt csuklójával és bokájával Henry kis híján felbukott – ahogy meglökték, alig bírta visszanyerni az egyensúlyát –, de azért tovább harsogta az éneket. Tisztán hallottam még a folyosóról is.

A gonosz tettek mind eltöröltetnek,

és tisztává lesz a romlott szív.

A megtört lelkek új életre kelnek.

A Mester van itt és téged hív.

Döbbent értetlenséggel ültem vissza. Henry hangja megtelt vágyakozással, én pedig úgy hallgattam énekét, mint valami ritka ajándékot. Szorongva jöttem ide, és féltem attól, hogyan reagál majd alkalmatlanságomra. Nem számítottam rá, hogy ennyire együttérző és megbocsátó lesz. Semmi okom nem volt bármit is várni egy halálsoron ülő elítélttől, ő mégis csodálatos emberséggel fordult felém. Abban a pillanatban valami megváltozott bennem. Egészen másként tekintettem az ember lehetőségeire, a reménytelenségre és a jóvátételre.

Azzal az eltökélt szándékkal fejeztem be gyakorlatomat, hogy segíteni fogok az abban a hónapban megismert halálraítélteknek. A bebörtönzöttek közelsége egészen más megvilágításba helyezte az emberség fogalmát, kezdve mindjárt a saját emberségemmel. Azzal a lángoló vággyal tértem vissza a jogi egyetemre, hogy megértsem mindazokat a törvényeket és jogelveket, melyek felhatalmazzák a társadalmat egy emberélet kioltására. Egyik kurzust a másik után vettem fel: alkotmányjog, bírósági eljárás, fellebbezési folyamat, szövetségi bíróságok, járulékos jogorvoslatok. Rengeteg figyelmet szenteltem a kérdésnek, hogyan formálják az alkotmányossági keretek a büntetőjogot. Mélyen beástam magam a faji kérdés, a szegénység és a hatalom jogi és szociológiai viszonyaiba. Azelőtt túl elvontnak és elméletinek tűnt a jogi egyetem, de miután találkoztam a reményvesztett és bebörtönzött elítéltekkel, hirtelen döntő értelmet és fontosságot nyert minden, még a Kennedyn végzett tanulmányaim is. A személyesen is megtapasztalt diszkrimináció és egyenlőtlenség felmérésére és lebontására irányuló készségek fejlesztése egyszerre fontossá és sürgetővé vált.

A halálsoron eltöltött rövid idő egyértelművé tette: valami nem stimmel azzal, ahogy jogrendünk az embereket kezeli és olykor jogtalanul elítéli. Minél többet tűnődtem ezen, annál nyilvánvalóbb lett: gyakorlatilag egész életemben azzal a kérdéssel küzdöttem, hogy miért és hogyan ítélik el igazságtalanul az embereket.

Delaware-ben, a Delmarva-félsziget keleti partjának egyik szegény, fajilag szegregált vidéki településén nőttem fel, amelyre faji történelme sötét árnyat borított. A part menti közösségek Virginiától és Maryland keleti felétől le egészen Delaware végéig megmaradtak bigottan délinek. Errefelé sokan kitartottak amellett, hogy a faji hierarchia – részben az Északhoz való közelség miatt – jelképekre, útmutatásra és szüntelen megerősítésre szorul, ezért a mi környékünkön is büszkén lengtek a konföderációs zászlók, hogy merészen és dacosan megvonják a kulturális, társadalmi és politikai határokat.

Az afroamerikaiak a kisvárosokban fajilag szegregált, a vasúti sínek által is elhatárolt gettókban vagy különálló „fekete” falucskákban éltek. Olyan környéken nőttem fel, ahol sokan nyomorúságos viskókban éltek, és vezetékes víz híján udvari budit használtak. Csirkékkel és disznókkal osztoztunk a játszóterünkön.

Erős, eltökélt, ugyanakkor marginalizált és kirekesztett feketék vettek körül. A baromfifeldolgozó busza minden reggel eljött a felnőttekért, hogy elvigye őket az üzembe, ahol aztán egész nap tollat fosztottak és húst aprítottak, csirkék ezreit dolgozták fel. Apám kamaszkorában elhagyta ezt a környéket, mert errefelé egyetlen középiskola sem vett fel feketéket. Anyámmal tért vissza, és egy húsüzemben talált munkát; hétvégeken a tengerparti nyaralókat és bérházakat tartotta rendben. Anyám polgári alkalmazottként egy légibázison dolgozott. Úgy tűnt, önként magunkra vettük a faji különbözőségek rabigáját, ami szűkös keretek közé szorított, korlátozott és megbénított bennünket.

Rokonaim világéletükben robotoltak, mégsem jutottak soha semmire. Nagyapámat még kamaszkoromban meggyilkolták, de nem úgy tűnt, mintha a családon kívül ez bárkit érdekelt volna.

Nagyanyám felmenői még rabszolgaként gürcöltek a virginiai Caroline megyében. Az 1880-as években született, a szülei az 1840-es években. Apja másról se mesélt neki, minthogy rabszolgaként nőtt fel. Mégis megtanult írni és olvasni, de titokban kellett tartania tudását, egészen a felszabadulásig. A rabszolgaság öröksége határozta meg nagyanyám életét és azt, ahogy kilenc gyermekét nevelte. Ez befolyásolta, amikor hozzám beszélt, és arra intett, hogy „maradj közel”.

Amikor meglátogattam, olyan erővel ölelt magához, hogy levegőt alig kaptam. Egy idő után azt kérdezte: – Érzed még, Bryan, ahogy ölellek? – Ha igennel feleltem, annyiban hagyta; ha nemmel, újra nekem esett. Sokszor nemmel feleltem csak azért, mert boldogsággal töltött el, ahogy rám fonta vaskos karjait. Sosem fáradt bele, hogy magához vonjon.

– A legfontosabb dolgokat nem értheted meg távolról, Bryan – mondogatta. – Közel kell lenned.

A távolság miatt, amit a jogi egyetem első évében tapasztaltam, egészen elveszettnek éreztem magam. Az igaztalanul megvádolt és elítélt emberek közelsége: ez terelt vissza a hazavezető útra.

Ez a könyv közel akar vinni az Amerikában zajló tömeges bebörtönzésekhez és extrém büntetésekhez. Be akarja mutatni, milyen könnyen elítélünk másokat, és milyen igazságtalanságot követünk el, ha engedjük, hogy a félelem, a harag és a távolság határozza meg, miként bánunk a leginkább kiszolgáltatottakkal. A közelmúlt egy drámai időszakáról szól, ami tagadhatatlanul meghatározta sok millió – mindenféle fajú, korú és nemű – amerikai életét, s nagy általánosságban: az amerikai gondolkodásmódot.

Amikor 1983 decemberében először jártam a halálsoron, Amerika még a kezdeti fázisában járt annak a radikális átalakulásnak, ami példátlanul kíméletlen és bosszúszomjas társadalommá avatta, s ami olyan tömeges bebörtönzésekben öltött testet, amely egyedülálló a történelemben. A bebörtönzöttek aránya ma nálunk a legmagasabb a világon. Az 1970-es évek elején még 300 000-en raboskodtak büntetés-végrehajtási intézetben, ma 2,3 millióan. Csaknem hatmillió ember tölti a próbaidejét, van feltételesen szabadlábon. Várhatóan minden tizenötödik 2001-ben született amerikainak fogházba vagy börtönbe kell vonulnia; várhatóan minden harmadik, ebben az évszázadban született fekete fiúgyermek rács mögé kerül.

Emberek százait lőjük agyon, kötjük fel, gázosítjuk el, ültetjük villamosszékbe vagy mérgezzük halálra, hogy végrehajtsuk rajtuk a törvényesen kiszabott halálos ítéletet. Ezrek várakoznak kivégzésükre a halálsoron. Egyes államokban alsó korhatára sincs a büntethetőségnek; eddig negyedmillió kiskorút küldtünk a felnőttek közé, fogházakba és börtönökbe, hogy leüljék hosszú büntetésüket – még ha olykor a tizenkettedik évüket se töltötték be. Évekig a miénk volt a világ egyetlen országa, ami gyermekeket ítélt tényleges életfogytiglani szabadságvesztésre a feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül – közel háromezer fiatalkorút ítéltünk arra, hogy a rácsok mögött haljanak meg.

Százezrek évtizedeket töltenek a börtönben anélkül, hogy erőszakos bűncselekményt követtek volna el. Olyan törvényeket hoztunk, melyek alapján csekkhamisításért, kis értékű lopásért vagy jelentéktelen vagyon elleni bűncselekményért is járhat életfogytiglan. Költséges háborút indítottunk a szerhasználattal küzdő emberek ellen. Kábítószerhez köthető bűncselekmények miatt manapság több mint félmillió elítélt ül állami vagy szövetségi börtönökben – szemben az 1980-as alig 41 000-rel.

Sok államban megszűnt a feltételes szabadlábra helyezés lehetősége. Szigorunkat bizonyítja a „három csapás” is. Lemondtunk a börtönviseltek rehabilitációjáról és képzéséről, nehogy túl engedékenynek és elnézőnek mutatkozzunk. Intézményi szinten a legszörnyűbb tetteikkel azonosítjuk és ennek megfelelően felcímkézzük a „bűnözőket”, „gyilkosokat”, „erőszaktevőket”, „rablókat”, „drogterjesztőket”, „szexuális bűnözőket”, „gonosztevőket” – tekintet nélkül bűneik körülményeire és bármiféle szándékra, amivel változtatni akarnak életükön.

A tömeges bebörtönzések járulékos következményei hasonlóképpen elrettentőek. Nincstelen nők – és ezáltal gyerekeik – nem kaphatnak élelmiszersegélyt vagy szociális bérlakást, ha korábban elítélték őket drogbirtoklásért vagy -terjesztésért. Új kasztrendszert teremtettünk, mely ezreket tesz hajléktalanná, száműz a családjából és közösségéből, foszt meg a munkavégzés minden esélyétől. Egyes államokban a büntetett előéletűek soha többé nem szavazhatnak, ezért akkorára duzzadt az afroamerikaiak száma, akiktől megvonták a szavazati jogot, mint a szavazati jogról szóló 1965-ös törvény hatályba lépése óta még soha.

Eközben rettenetes hibákat követünk el. Ártatlanul halálra ítélt és kis híján kivégzett emberek tucatjait mentik fel; további százakat szabadon engednek, miután a DNS-teszt bebizonyítja ártatlanságukat egy nem életellenes bűncselekményben. A vagyoni helyzeten vagy faji származáson alapuló előítélet és számtalan más társadalmi, strukturális, politikai tényező olyan rendszert épített fel, amit jellemzően a hibái határoznak meg – olyan rendszert, melyben ártatlanok ezrei raboskodnak börtönben.

S végezetül: rengeteg pénzt költünk. Az állami és szövetségi kormányok 1980-ban még csak 6,9 milliárd dollárt fordítottak börtönépítésre, ma ez a 80 milliárdhoz közelít. A magántulajdonban lévő börtönépítő és üzemeltető vállalkozások dollármilliókért igyekeznek meggyőzni az állami és szövetségi kormányokat, hogy találjanak ki új bűncselekményeket, szabjanak ki keményebb büntetéseket, és tartsanak minél több embert rács mögött, csak hogy még több nyereségre tehessenek szert. A profit gátat vet minden kezdeményezésnek, ami arra irányulna, hogy javítsunk a közbiztonságon, csökkentsük a tömeges bebörtönzés költségeit, vagy ami ennél is lényegesebb: támogassuk a szabadulók reintegrációját a társadalomba. Bizonyos államokban már a kommunális szolgáltatásoktól, az oktatástól, az egészségügytől és a szociális ellátórendszertől kell elvenni a pénzt ahhoz, hogy fenntartsák a büntetés-végrehajtást, ennek eredményeként példátlan gazdasági válság van kialakulóban. A börtönökben nyújtott kereskedelmi és egyéb szolgáltatások, az elítéltek egészségügyi ellátásának privatizációja a tehetős keveseknek valóságos bankjegynyomdává teszi azt a tömeges bebörtönzést, ami mindenki más számára elképesztően költséges rémálom.

Miután megszereztem a jogi diplomát, visszatértem a Mély-Délre, hogy képviseljem a szegényeket, bebörtönzötteket és halálra ítélteket. Az elmúlt harminc évben mind közelebb kerültem azokhoz, akiket tévedésből ítéltek el és küldtek a halálsorra – az olyanokhoz, mint Walter McMillian. Walter alább olvasható történetéből kiderült számomra, hogy nemcsak igazságszolgáltatásunk tekint felkavaró érdektelenséggel a pontatlan és megalapozatlan ítéletekre, de mi magunk is kényelmesen elvagyunk részlehajlásainkkal, sőt olykor készségesen asszisztálunk a jogtalan eljárásokhoz és ítéletekhez. Walter sorsa megmutatta számomra, hogyan traumatizálja és viktimizálja az embereket a rendszer, amikor arra használjuk a hatalmunkat, hogy felelőtlenül ítélkezzünk és ítéljünk – aminek nemcsak a megvádoltak látják kárát, de családtagjaik, közösségük, sőt olykor a bűntettek áldozatai is. De Walter esete megtanított még valamire: az alagút végén mindig ott a fény.

Walter története csak egy a sok közül, amit elmesélek az elkövetkező fejezetekben. Képviseltem olyan elhanyagolt és bántalmazott gyermekeket, akiket nagykorú bűnelkövetőként ítéltek el, hogy újabb bántalmazásokat és zaklatásokat szenvedjenek el, amint bekerülnek a felnőtteknek létesített büntetés-végrehajtási intézetekbe. Képviseltem bebörtönzött nőket, akiknek száma az elmúlt harminc évben 640 százalékkal nőtt; láttam, ahogy a drogfüggőséggel kapcsolatos hisztéria és a szegényeket sújtó előítélet milyen gyorsan képes kriminalizálni és elítélni a szegény nőket, ha rosszul alakul a terhességük. Képviseltem mentálisan sérült embereket, akik betegségük miatt gyakran évtizedeket töltöttek rács mögött. Közel kerültem erőszakos bűncselekmények áldozataihoz és családtagjaikhoz, s azt is láttam, hogyan válnak a tömeges bebörtönzések végrehajtói – a börtönök dolgozói – egyre igazságtalanabbá, erőszakosabbá és indulatosabbá; mindenné, csak nem igazzá és könyörületessé.

Képviseltem olyanokat, akik rettenetes bűnöket követtek el, mégis azért küzdöttek, hogy talpra álljanak és jóvátételre leljenek. Sok halálraítélt és bebörtönzött ember lelkének mélyén ráleltem a remény és az emberség elszórt darabkáira – a helyreállítás magvaira, amelyek bámulatos módon életre kelnek, ha a legegyszerűbb módon táplálják őket.

A közelség megtanított néhány alapvető és alázatra intő igazságra, köztük a fontos tanulságra: Többek vagyunk, mint a legrosszabb dolog, amit valaha elkövettünk. A szegényekért és bebörtönzöttekért végzett munka megmutatta számomra, hogy a szegénység ellentéte nem a gazdagság, hanem az igazság. Végezetül arra a meggyőződésre jutottam, hogy az igazság iránti elkötelezettségünknek, társadalmunk karakterének, a törvény igazságosságának és erejének, az egyenlőség eszméje melletti kiállásunknak nem az a valódi mértéke, hogyan bánunk a gazdag, hatalommal rendelkező, kivételezett helyzetű és elismert emberekkel. Igazi karakterünket az mutatja meg, hogyan bánunk a szegényekkel, a mellőzöttekkel, a megvádoltakkal, a bebörtönzöttekkel és a halálra ítéltekkel.

Minket is érint, ha engedjük, hogy másokkal rosszul bánjanak. A részvét és együttérzés hiánya megronthat egy másként tisztességes közösséget, államot, nemzetet. A félelem, a harag bosszúállóvá és erőszakossá, igazságtalanná és tisztességtelenné tehet minket, amíg mi magunk is megszenvedjük a könyörület hiányát, és magunkat is elítéljük éppúgy, ahogy áldozattá teszünk másokat. Ha közelről megvizsgáljuk a tömeges bebörtönzéseket és az extrém büntetéseket, fel fogjuk ismerni, hogy mindnyájan rászorulunk a könyörületre és az igazságra – az olykor talán érdemtelenül elnyert kegyelemre.

1.

A Feketerigó Színtársulat

Az ideiglenes recepciós, egy elegáns afroamerikai hölgy drága, sötét kosztümöt viselt, ritka kivételként az atlantai Elítéltek Déli Jogképviseleti Bizottságánál, ahová az egyetem után azért tértem vissza, hogy főállásban dolgozzam. Amikor első munkanapján odaléptem hozzá saját megszokott irodai öltözékemben, farmerben és tornacipőben, hogy válaszoljak minden kérdésére, ami segíthet neki beilleszkedni, hűvös pillantással végigmért, és elhessegetett azzal, hogy ő jogi ügyekben jártas, tapasztalt titkárnő. Amikor másnap megint farmerben és tornacipőben mentem be dolgozni, kicsit meg is riadt, mintha egy csavargó tévedt volna be az irodába, de azért összeszedte magát, magához intett, és közölte, hogy egy héten belül felmond, és átigazol egy „igazi ügyvédi irodához”. Sok szerencsét kívántam hozzá. Egy óra múlva azzal hívott fel, hogy egy bizonyos „Robert E. Lee” van a vonalban. Elmosolyodtam. Láthatóan félreismertem: mégiscsak van humorérzéke.

– Jó vicc…

– Nem viccelek. Így mutatkozott be. – Inkább unottnak tűnt a hangja, mint játékosnak. – A kettesen.

Felvettem a telefont.

– Tessék, itt Bryan Stevenson. Miben segíthetek?

– Robert E. Lee Key vagyok, Bryan. Mi az ördögnek képvisel egy olyan alakot, mint Walter McMillian? Nem tudja, hogy egész Dél-Alabama legnagyobb drogterjesztője hírében áll? Láttam, hogy benyújtott egy fellebbezést, de higgye el, maga se akarja, hogy bármi köze legyen ehhez az ügyhöz.

– Parancsol?

– Key bíró vagyok, és nem akarhatja, hogy bármi köze legyen a McMillian-ügyhöz. Igazából senki sem tudja, milyen mélyre vezetnek a szálak, még én magam sem, de az biztos, hogy mocskos ügyről van szó. Az efféle fickók irányítják a dixie maffiát.

Teljesen összezavart a kioktató hangnem és ez a fura kifejezés, pláne egy olyan bíró szájából, akivel életemben nem találkoztam. Dixie maffia? Walter McMilliant is csak két héttel korábban ismertem meg, amikor egy teljes napot töltöttem a halálsoron, mielőtt elvállaltam öt fellebbezési eljárást. Még a bírósági tárgyalás jegyzőkönyvét sem olvastam, csak emlékeztem, hogy Key-nek hívták a bírót; a „Robert E. Lee” rész mostanáig fel sem merült. Akárhogy is, nehezemre esett összeegyeztetni a „dixie maffiát” az általam megismert Walter McMilliannel.

– Dixie maffia?

– És még ki tudja, mi más! Ne higgye, fiam, hogy rábízok egy halálraítélt bűnözőt valami jöttment ügyvédre, aki még csak nem is tagja az alabamai kamarának, szóval szépen vonja vissza azt az indítványt.

– Tagja vagyok az alabamai ügyvédi kamarának.

A georgiai Atlantában éltem, de egy évvel korábban felvételt kértem az alabamai kamarába, mert dolgoztam néhány ügyön, ami kapcsolatban állt az alabamai börtönviszonyokkal.

– Nos, én itt ülök Mobile-ben. Már nem vagyok Monroeville-ben, szóval, ha meghallgatást tartunk a beterjesztése kapcsán, Atlantából egészen Mobile-ig kell majd jönnie. Ne is várja, hogy magához alkalmazkodjak.

– Megértem, uram. Ha szükséges, elmehetek Mobile-be.

– Már csak azért sem fogadom el a személyét, mert nem hinném, hogy McMillian rászorulna a jogsegélyre. Úgy tudni, Monroe megyében mindenfelé elásta a pénzét.

– Nem is várom, hogy elfogadjon, bíró úr. Ahogy Mr. McMilliannek is mondtam… – A tárcsahang félbeszakított, mielőtt bármilyen kijelentést tehettem volna az ügy kapcsán. Percekig azon tűnődtem, miért szakadt meg a vonal, mielőtt rádöbbentem, hogy a bíró egyszerűen rám csapta a kagylót.

A húszas éveim végén jártam, és már a negyedik évemet kezdtem az SPDC-nél, amikor megismertem Walter McMilliant. Akkoriban valódi özönvízként zúdultak rám az ügyek, köztük az övé, ezért lázasan kapálódzva próbáltam a felszínen maradni, miközben köröttem csak tombolt tovább a vihar. Az összes állam közül Alabamában bővült leggyorsabb ütemben az elítéltek száma, csaknem százan ültek a halálsoron, miközben éppen itt nem létezett közvédői hivatal, így a halálraítéltek közül sokan semmilyen jogképviselettel nem rendelkeztek. Jóbarátom, Eva Ansley vezetett egy alabamai börtönprojektet, ami nyomon követte az eseteket, és ügyvédeket keresett az elítélteknek. 1988-ban azután felfedeztünk egy lehetőséget arra, hogy szövetségi támogatást szerezzünk egy olyan jogsegélyközpontnak, mely a halálsoron ülőket képviseli. Azt terveztük, a biztosnak tűnő anyagi alapra felépítünk egy új nonprofit szervezetet, és reméltük, hogy a rákövetkező évben meg is nyithatunk Tuscaloosában. Addigra már több déli állam rengeteg halálos ítéletét megismertem, és olykor csak percekkel azelőtt sikerült felfüggesztenem a végrehajtásukat, hogy kitűzték volna a kivégzés időpontját, mégsem hittem, hogy kész lennék felvállalni egy nonprofit jogsegélyszervezet irányítását. Azt terveztem, hogy segédkezek az indulásnál, azután keresek egy alkalmas vezetőt, és visszatérek Atlantába.

Amikor néhány héttel Robert E. Lee Key bíró telefonja előtt felkerestem a halálsort, öt elkeseredett halálraítélttel ismerkedtem meg: Willie Tabb-bel, Vernon Madisonnal, Jessie Morrisonnal, Harry Nicksszel és Walter McMilliannel. Fárasztó és érzelmileg kimerítő nap állt mögöttem, az ügyek és ügyfelek összemosódtak az agyamban, ahogy megtettem az Atlantába visszavezető hosszú autóutat, Walterre mégis élénken emlékeztem. Tizenöt évvel is idősebb lehetett nálam, egy kis vidéki közösségből származott, tanulatlan volt, mégsem tudtam kiverni a fejemből, mennyire kitartóan bizonygatta az ártatlanságát.

– Tudom, hogy nem magára tartozik, Mr. Bryan, de akkor is szeretném, ha tudná, hogy ártatlan vagyok, és nem tettem meg, amivel vádolnak, de nem ám – szögezte le első találkozásunkkor, egyenletes, mégis érzelmekkel átszőtt hangon. Bólintottam. Megtanultam elfogadni az ügyfelek kijelentéseit, amíg a tények mást nem mutattak.

– Persze, megértem. Ha majd átnéztem az anyagát, képet alkothatok róla, milyen bizonyítékokra alapozták a vádat. Akkor beszéljünk erről.

– De… nézze, biztos nem én vagyok az első a halálsoron, aki azt bizonygatja, hogy ártatlan, de muszáj hinnie nekem. Tönkretették az életem! Képtelen vagyok elviselni ezt a hazugságot, amit a nyakamba varrtak, és ha tényleg nincs senki, aki hinne nekem…

Reszketni kezdett az ajka, és ökölbe kellett szorítania a kezét, mielőtt még sírva fakad. Egy ideig néma csendben ült, aztán összeszedte magát.

– Sajnálom, én tudom, hogy mindent el fog követni – tette hozzá csendesen. Ösztönösen meg akartam nyugtatni, annyira őszintének éreztem a fájdalmát, de aligha tudtam volna. Miután hosszú órák óta hallgattam a halálsoron ülő elítélteket, csak annyira futotta, hogy biztosítottam: mindent gondosan át fogunk nézni.

Kis atlantai irodámban hegyekben gyűltek a jegyzőkönyvek, készen arra, hogy átköltöztessük őket Tuscaloosába, amint megnyílik az ottani iroda. Robert E. Lee Key sajátos hangú megjegyzései még ott visszhangzottak a fejemben, amikor beleástam magam az irattömegbe, és kikerestem a Walter McMillian-per anyagát. A jegyzőkönyv elfért alig négy kötetben, ami gyors tárgyalásra utalt. A bíró drámai hangú figyelmeztetése és McMillian elkeseredése, mellyel az ártatlanságát bizonygatta, olyan éles kontrasztban állt, hogy nem bírtam megállni. Olvasni kezdtem.

Noha világéletében Monroe megyében élt, Walter McMillian sosem hallott Harper Lee-ről, sem Ne bántsátok a feketerigót! című regényéről, pedig az alabamai Monroeville kitörő örömmel ünnepelte szülöttét, akinek díjnyertes könyve az 1960-as évek valódi bestsellere lett. Lee visszatért Monroe megyébe, de remeteként élt, és alig mutatkozott a nyilvánosság előtt. Elvonultsága nem akadályozta szűkebb pátriáját abban, hogy tovább népszerűsítse irodalmi klasszikusát, de még inkább – annak ismertségét meglovagolva – saját magát. Miután a filmes adaptáció és annak híres bírósági jelenetei a városba csábították az alakításáért Oscarral díjazott Gregory Pecket, a városatyák Feketerigó Múzeummá alakították a bíróság régi épületét, egy csapat helybéli pedig megalapította a Monroeville-i Feketerigó Színtársulatot, hogy színre vigye a történetet. A produkció olyan népszerű lett, hogy országos, sőt nemzetközi turnéra indult, és mindenfelé a legnagyobb hitelességgel mutatta be a különben kitalált történetet.

A Lee regényét övező szentimentális érzelmek annak ellenére erősödtek tovább, hogy a könyv mélyebb és sötétebb igazságai nem vertek gyökeret. Az ártatlanul megvádolt fekete férfi mellett bátran kiálló fehér ügyvéd története az 1930-as években világszerte olvasók millióit nyűgözte le, pedig igencsak kényes témát: egy fehér nő megerőszakolásának hamis vádját járta körül. Lee szeretetre méltó karakterei, Atticus Finch és koraérett leánya, Scout anélkül lopta be magát az olvasók szívébe, hogy szembesítette volna őket a faji helyzet és az igazságszolgáltatás realitásával Délen. Későbbi ügyvédek egész nemzedéke cseperedett fel abban a reményben, hogy olyan hős védő lesz belőle, mint Atticus, aki a regény egyik csúcspontján saját testével oltalmazza fekete védencét a vérére szomjazó csőcselékkel szemben.

Manapság is jogi szervezetek tucatjai osztogatnak olyan díjakat, amelyek a képzeletbeli jogász nevét viselve ünneplik Lee regényhősének példaértékű kiállását. Épp csak arról az apróságról nem tesznek említést, hogy Atticusnak a bíróságon nem sikerül megvédenie a hamisan megvádolt fekete férfit. Tom Robinsont bűnösnek találják abban, amit nem követett el, és aztán meg is hal, amikor végső kétségbeesésében menekülni próbál börtönéből. Őrzői becstelen – ám nem törvénytelen – módon tizenhétszer lövik hátba.

Akárcsak Tom Robinson, Walter McMillian is egy Monroeville környéki szegény fekete településen nőtt fel, és családjával a földeken dolgozott, míg el nem érte az iskoláskort. Alabama déli részén a részes bérlők gyerekei mind beletanultak a szántásba, ültetésbe és szedésbe, amint akkorára nőttek, hogy hasznukat vehették a földeken. Az 1950-es években a tanulni vágyó fekete gyerekek számára nem sok lehetőség nyílt. Anyja kisebb korában még elvitte Waltert a lepusztult „fekete iskolába”, de nyolc-kilenc éves korára gyapotszedő munkásként túlságosan értékessé vált ahhoz, hogy a távoli és ködös ígéretekkel kecsegtető iskolába járjon. Tizenegy évesen Walter már ugyanolyan ügyesen szántott, mint akármelyik idősebb testvére.

Változnak az idők: hol jobbra fordulnak, hol rosszabbra. Monroe megye tizenkilencedik századi fellendülését a gyapotültetvényeseknek köszönhette. Alabama délnyugati partvidékének termékeny fekete talaja tömegével vonzotta a két Karolina fehér telepeseit, akik rendkívül sikeres ültetvényeket működtettek, és óriási számban alkalmaztak rabszolgákat. A polgárháború utáni évtizedekben a kiterjedt afroamerikai közösség tovább robotolt a „Fekete-öv” földjein, a fehér földtulajdonosok kegyétől függő részes bérlőként vagy egyszerű béresként. Az 1940-es években, a Nagy Vándorlás idején afroamerikaiak ezrei hagyták el a térséget, hogy Közép-Nyugaton vagy a nyugati parton keressenek maguknak megélhetést. Akik maradtak, tovább gürcöltek a földeken, de az elvándorlás és más tényezők miatt a hagyományos mezőgazdasági művelés így is egyre kevésbé tűnt alkalmasnak arra, hogy fenntartsa a térség gazdasági pezsgését.

Az 1950-es évekre a kis gyapottermesztő farmok egyre kevesebb profitot termeltek, dacára a fekete bérlők és béresek megalázóan alacsony munkabérének, ezért Alabama állam azzal segítette a fehér földbirtokosok átállását az erdőgazdálkodásra, hogy rendkívüli adókedvezményeket nyújtott a fafeldolgozó üzemeknek és papírmalmoknak. Az állam tizenhat papírgyára közül tizenhárom ebben az időszakban létesült. A Fekete-övben egyre nagyobb területen telepítettek fenyőket a papírgyárak és a fafeldolgozó ipar céljaira. Az új iparágból jórészt kizárt afroamerikaiaknak azt követően is szembe kellett nézniük ezekkel az új gazdasági kihívásokkal, hogy kivívták maguknak az alapvető polgárjogokat. A részes bérleti rendszer és a Jim Crow-korszak talán véget ért, de állandósult munkanélküliség és súlyosbodó szegénység követte. A térség megyéi a legszegényebbek közé tartoztak egész Amerikában.

Walter éles szemmel felismerte a trendet, így az 1970-es években saját fakitermelő vállalkozást indított, ami együtt fejlődött a térség gazdaságával. Előrelátóan – és merészen – hitelt vett fel, hogy fűrészt, traktort és teherautót vásároljon. Az 1980-as évekre az üzlet már megbízhatóan működött, és ha nem is termelt extra profitot, lehetővé tette számára a megnyugtató függetlenséget. Ha egy papírmalomban vagy gyárban végez jellemzően betanított munkát – mint Dél-Alabama nincstelen fekete lakói jellemzően –, ő is dolgozhatott volna a fehér gyárosoknak, és a munkahelyén küzdhetett volna a faji nehézségekkel, melyek az 1970-es és 1980-as évek Alabamáját továbbra is átitatták. Walter sem kerülhette el a rasszizmus valóságát, de saját vállalkozása a gazdaság fellendülő szektorában olyan szabadságot biztosított számára, amit az afroamerikaiak közül csak kevesen élvezhettek.

Függetlensége révén Walter kivívott magának némi tiszteletet és elismerést, ám ugyanúgy megvetést és gyanakvást is, különösen Monroeville fekete közösségén kívül. A városban élő fehérek közül sokan úgy vélték, egy iskolázatlan fekete tisztességes eszközökkel aligha tehetett szert ekkora gazdagságra és szabadságra. Walter ennek ellenére megmaradt kellemes modorú, tisztelettudó, nagylelkű és toleráns embernek, akit az üzleti életben sokan kedveltek – feketék és fehérek egyaránt.

Walter korántsem volt hibátlan. Mindenki tudta róla, hogy nagy szoknyapecér. Noha fiatalon nősült, és felesége, Minnie három gyermekkel is megajándékozta, köztudottan más nőkkel is összeszűrte a levet. A „famunka” hírhedten megerőltető és veszélyes, nem éppen az általunk megszokott kényelmes városi élet. Walter nehezen állt ellen a nőknek. Durva külleme, bozontos, hosszú haja és rendezetlen szakálla ellenére volt benne valami, ami nagylelkű és elbűvölő természetével karöltve felkeltette a nők figyelmét.

Olyan szellemben nevelték, hogy tudja: egy fekete férfi sosem keveredhet intim kapcsolatba egy fehér nővel, az 1980-as években mégis elhitette magával, hogy ez is változhat. Talán ha nem annyira sikeres az üzleti életben, jobban észben tartotta volna, hogy bizonyos határokat soha nem szabad átlépni. Akárhogy is, eleinte nem nagyon törődött a vele flörtölgető fiatal és fehér Karen Kellyvel, akivel szokott reggelizőhelyén, a Waffle House-ban találkozott. Tetszett neki a nő, de nem vette túl komolyan. Amikor aztán a flörtölgetés komolyabbra fordult, habozni kezdett, de végül meggyőzte magát, hogy úgysem tudja meg senki.

Néhány hét alatt nyilvánvalóvá vált, hogy a Karennel folytatott kapcsolata bajba sodorta. A huszonöt esztendős Karen épp tizennyolc évvel volt fiatalabb nála, ráadásul férjnél volt. Amikor beszélni kezdték, hogy ők ketten „közelebbről ismerik” egymást, Karent még kéjes bizsergés járta át a tudattól, de miután a férj is tudomást szerzett a dologról, gyorsan eldurvult a helyzet. Karen régóta boldogtalan házasságban élt férjével, Joe-val, már készült beadni a válókeresetet, az asszony botrányos viszonya mégis felháborította a férjet és egész családját. Joe jogi lépéseket tett, hogy megszerezze a felügyeletet közös gyermekeik felett, miközben arra törekedett, hogy minél nagyobb nyilvánosság előtt alázza meg feleségét, amikor felfedte hűtlenségét és egy fekete férfival folytatott viszonyát.

Walter mindig távol tartotta magát a bíróságoktól és a törvénytől. Évekkel korábban belekeveredett egy kocsmai verekedésbe – ennek eredményeként szabálysértésért előállították és egy éjszakát a fogdán töltött –, egyedül ekkor gyűlt meg a baja a törvénnyel. Ettől kezdve még jobban ügyelt magára.

Amikor idézést kapott Karen Kelly férjének jogi képviselőjétől, hogy tanúskodjon a Kelly házaspár gyermekelhelyezési perében, tudta, hogy ebből még nagy baj lesz. Miután a feleségével, az efféle helyzeteket jobban átlátó Minnie-vel nem beszélhetett erről, szorongva ment el a tárgyalásra. Kelly férjének jogi képviselője a tanúk padjára szólította, ahol vonakodva elismerte, hogy Karen „barátja”. A nő ügyvédje megóvta őt attól, hogy bele kelljen mennie a részletekbe, miután a férfi ügyvédje nyersen nekiszegezte a kérdést, hogy mégis milyen természetű ez a barátság, de amikor elhagyta a tárgyalótermet, így is tapintani lehetett az irányában megnyilvánuló dühöt és ellenségességet. Walter legszívesebben elfeledkezett volna az egészről, de a szóbeszéd megállíthatatlanul terjedt, és kikezdte jó hírét. Egyszeriben megszűnt keményen dolgozó és sikeres fakitermelő lenni, akit a fehérek szinte kizárólag a munkájáról ismernek. Most már egy sokkal fenyegetőbb jelenséget testesített meg.

A fajok közti szextől és házasságtól való félelem mélyen gyökerezik az Egyesült Államokban; rejtett, ám annál hatalmasabb erőként kikezdte a polgárháború után kezdődő rekonstrukciót, és egy évszázadon át életben tartotta a Jim Crow-törvényeket, hogy a huszadik században is tovább szítsa a megosztó faji politikát. A rabszolgaság eltörlése után születő, faji hierarchián és szegregáción alapuló rendszer nagyon erőteljesen akadályozta az intim kapcsolatot az olyanok között, mint Walter és Karen – az olyan kapcsolatokat, melyeket a „fajkeveredés-ellenes rendelkezések” törvényi úton is tiltottak. (Maga a fajkeveredés kifejezés az 1860-as években került használatba, amikor a rabszolgaság hívei egyetlen szóba sűrítették össze a fajok közti szextől és házasságtól, és a fajok keveredésétől való minden félelmüket, amit a rabszolgaság eltörlésének lehetősége kiváltott bennük.) A déli államokban a bűnüldöző szervek és az igazságszolgáltatás munkatársai több mint egy évszázadon át szent küldetésüknek tekintették, hogy lenyomozzanak és megbüntessenek minden fekete férfit, aki túlságosan közeli kapcsolatba kerül fehér nőkkel.

Noha a rekonstrukció rövid időszakában a szövetségi kormány faji egyenlőséget ígért a felszabadított rabszolgáknak, a fehér felsőbbrendűség és a faji alávetettség kora nyomban visszatért, amint az 1870-es években az utolsó szövetségi alakulatok is távoztak Alabamából. Az afroamerikaiakat rövid úton megfosztották szavazójoguktól, miközben egyre újabb törvények születtek a faji hierarchia megszilárdítására. A „faji integritást” célzó törvények egy átfogó terv részeként visszaépítették a rabszolgaság korának faji hierarchiáját, és újra alárendelt szerepbe kényszerítették az afroamerikaiakat. Miután a fajok közti szex és házasság büntetőjogi kategória lett, a déli államokban mindenfelé a törvényre hivatkozva vetették alá kényszersterilizálásnak a szegény, kisebbségi nőket. A fehér nők és fekete férfiak szexuális kapcsolatát egész Délen rögeszmés rettegés övezte.

Az 1880-as években – néhány évvel azelőtt, hogy a lincselés a fajok közti kapcsolat lezárásának bevett formája lett; és kerek egy évszázaddal Walter és Karen Kelly megismerkedése előtt – az afroamerikai Tony Pace és a fehér Mary Cox egymásba szeretett Alabamában. Letartóztatták és elítélték őket, Alabama fajkeveredést tiltó törvényeinek megsértéséért mindkettőjüknek két évet kellett börtönben tölteniük. John Tompkins ügyvéd – a fehér jogásztársadalom azon kisebbségének tagja, mely alkotmányellenesnek tekintette a faji integritásra vonatkozó törvényeket – elvállalta az ítélet ellen fellebbező Tony és Mary képviseletét. Az Alabamai Legfelsőbb Bíróság 1882-ben tárgyalta az ügyet. Az állam legmagasabb szintű bírósága olyan retorikával hagyta helyben az elsőfokú ítéletet, ami az elkövetkező évtizedek során gyakran visszaköszönt, amikor a lekezelő megvetéstől csöpögő szavakkal kárhoztatta a fajok közti románc eszméjét:

[A házasságtörés vagy paráználkodás] bűnének gonosz hajlama annál is nagyobb, ha két különálló faj képviselője követi el. […] Eredménye a két faj nem kívánatos keveredése, miáltal korcs társadalmat és alantas civilizációt nemz, megakadályozása épp ezért a közösség és a kormány legmagasabb rendű érdekeivel egyező kötelességünk.

Az Amerikai Legfelsőbb Bíróság is megvizsgálta az alabamai bírósági döntést. „Különböző, mégis azonos értelmű” nyelvezetével, ami már előrevetítette a Plessy kontra Ferguson ügyben húsz évvel később hozott hírhedt határozatot, a bírák egyöntetűen fenntartották a rasszok közti szexuális kapcsolatot és házasságot tiltó alabamai korlátozásokat, egyszersmind megerősítették a Tony Pace-re és Mary Coxra kiszabott börtönbüntetést. A Bíróság döntését követően újabb államok fogadták el a faji integritási törvényt, ami törvénytelenné tette az afroamerikaiak – sőt olykor az őslakos és ázsiai amerikaiak – fehérekkel kötött házasságát és a velük folytatott szexuális kapcsolatot. A törvényt Délen tűzzel-vassal be is tartatták, de megjelent Közép-Nyugaton és Nyugaton is. 1921-ben még Idaho állam is betiltotta a feketék és fehérek házasságát, illetve nemi kapcsolatát, jóllehet az állam lakossága 99,8 százalékban nem feketékből állt.

Egészen 1967-ig kellett várni arra, hogy az Amerikai Legfelsőbb Bíróság a Loving kontra Virginia ügyben végül törvénytelennek nyilvánítsa a fajkeveredés-ellenes intézkedéseket, a fajok közti házasságot tiltó korlátozások azonban még e történelmi döntés után is fennmaradtak. Alabama állam alkotmánya még 1986-ban is tiltotta ezt a gyakorlatot, amikor Walter találkozott Karen Kellyvel. Az állam alkotmányának 102-es cikkelyében ez állt:

A törvényhozás soha nem fogad el olyan törvényt, ami törvényi felhatalmazást ad a házasságkötésre egy fehér személy és egy néger vagy egy néger közvetlen leszármazottja között.

Senki sem várta, hogy egy Walterhez hasonló, viszonylag sikeres és független üzletember minden szabályt betartson. Olykor túl sokat ivott és verekedésbe keveredett, talán még a feleségét is megcsalta, ám mindez aligha lett volna elég, hogy romba döntse egy iparkodó és megbízható fekete jó hírét. A fajok közötti viszony azonban – s különösen az a tény, hogy egy férjezett fehér asszonnyal szűrte össze a levet – sok déli fehér szemében páriává tette. Délen is börtön járt az emberölésért vagy súlyos testi sértésért, a fajok közti szex azonban önálló kategóriát képviselt, és a legszigorúbb büntetéssel fenyegetett. Feketék százait lincselték már meg, ha csak felmerült ellenük ez a – sokszor minden alapot nélkülöző – vád.

Walter talán nem ismerte a törvényt, de mint Alabama összes fekete lakója, zsigereiben érezte a veszélyt. Csak Monroe megyében közel egy tucat férfit lincseltek meg, amiért nemi kapcsolatba került egy fehér nővel. Tucatnyi további eset történt a környező megyékben, és a lincselések valódi ereje messze túlmutat a puszta számokon. Ezek a terrorcselekmények – mert másnak aligha nevezhetjük őket – rettegést ültettek a feketék szívébe, hogy egy fehér emberrel való bármely találkozásuk, bármilyen apró botlásuk, egyetlen akaratlan és félreértelmezett pillantásuk, megjegyzésük fejükre vonhatja ezt a borzalmas büntetést.

Kisgyermekkorában Walter is hallotta szüleitől és rokonaitól a lincselésekről szóló rémtörténeteket. Tizenkét éves korában az alabamai Vredenburghben egy fára felakasztva találták a Monroe megyei fekete férfi, Russell Charley holttestét. A Walter családja által is ismert Charley vélhetően szintén belekeveredett egy tiltott romantikus kapcsolatba. Walter élénken emlékezett a rettenetre, ami eluralkodott Monroe megye fekete közösségén, amikor Charley élettelen, szitává lőtt testét megtalálták azon a fán.

Most pedig úgy tűnt számára, mintha Monroe megyében mindenki a Karen Kellyvel folytatott viszonyáról suttogna, ami nagyobb félelemmel töltötte el, mint bármi más.

Néhány héttel később egy még nagyobb rettenet rázta meg Monroeville-t. 1986. november 1-én késő délelőtt Ronda Morrisont, egy köztiszteletben álló helyi család gyönyörű leányát holtan találták a Monroe Cleaners tisztítóban, ahol tizennyolc éves főiskolásként dolgozott. Rondát háromszor hátba lőtték.

Monroeville-ben ritkán történt emberölés, még kevésbé rablógyilkosság egy kedvelt belvárosi üzletben. A közösség még sosem élt át akkora megrázkódtatást, mint a fiatal Ronda halála. Az áldozat népszerű volt, és még gyerek, mindenki szerint makulátlan teremtés – olyasvalaki, akit az egész fehér közösség a saját lányaként szeretett. A rendőrség eleinte nem is hitte, hogy egyetlen helybéli is képes lenne ilyen gonosztettre – legyen bár fehér vagy fekete.

Aznap, amikor Ronda Morrison holttestét megtalálták, két latinó férfi keresett munkát a városban. Őket gyanúsították először, és a rendőrség egészen Floridáig utánuk ment, mielőtt megállapította, hogy nem követhették el a gyilkosságot. Gyanús lett a tisztító előző tulajdonosa, egy Miles Jackson nevű idősebb fehér férfi is, de semmi sem bizonyította, hogy ő lenne a gyilkos. Amikor kihallgatták, az aktuális tulaj, Rick Blair sem tűnt gyanúsnak. A rendőrség néhány héten belül elakadt a nyomozással.

Monroe megye lakói egymás közt a nyomozók alkalmatlanságáról pusmogtak. Amikor még hónapokkal később sem tartóztattak le senkit, ezek a hangok egyre erősebbek lettek: már a helyi napilapban és rádióadókon is nyíltan kritizálták a rendőrséget, a seriffet és az ügyészséget. Tom Tate-et napokkal a gyilkosság után választották meg új megyei seriffnek, és a szavazók máris kezdték bánni a döntést. Az Alabamai Nyomozó Irodát (ABI) is bevonták a nyomozásba, de az állami rendőrök sem értek el nagyobb sikert, mint a helyiek. Monroeville lakói mind nyugtalanabbá váltak. A helyi vállalkozók több ezer dollárt ajánlottak fel bárkinek, aki hasznos információval szolgált. Az amúgy sem jelentéktelen fegyvereladások még inkább megugrottak.

Mindeközben Walternek megvolt a maga baja. Hetek óta próbált véget vetni Karen Kellyvel folytatott kapcsolatának. A gyermekelhelyezési per és a botrány a nőt is megviselte: rákapott a kábítószerekre, és kezdett egyre jobban szétcsúszni. Összejött a fehér Ralph Myersszel, akinek rémisztő ábrázata és hosszas bűnlajstroma hatásosan tanúsította, milyen mélyre süllyedt. A néhai Karen sosem állt volna le Ralphfal, a mostani azonban elszántan menetelt előre ezen az önsorsrontó úton, amelyről egyetlen barát vagy rokon sem téríthette le. Ezzel a kapcsolattal elérte az abszolút mélypontot, túl minden botrányon és droghasználaton. A pár végül kábítószer-terjesztésbe és a szomszédos Escambia megyében élő fiatal nő, Vickie Lynn Pittman meggyilkolásába keveredett.

A rendőrség gyorsan felgöngyölítette a Pittman-ügyet, és arra a következtetésre jutott, hogy Ralph Myersnek is része van benne. Amikor kihallgatták, a rendőrök egy nem csupán testileg, de lelkileg is torz bűnözővel, egy labilis személyiséggel szembesültek, aki betegesen vágyott a figyelemre, s aki mások manipulálásával és félrevezetésével próbálta védeni magát. Ralph meggyőződéssel hitte, hogy minden szavának nagy horderejűnek, sorsdöntőnek és választékosnak kell lennie. Gyermekkorában nevelőszülőknél élt, ahol borzalmasan összeégett. A hegek annyira elcsúfították arcát és nyakát, hogy helyreállító műtétek sorát kellett végigszenvednie, így megszokta, hogy az idegenek megbámulták, és viszolyogva ingatták a fejüket. Tragikus sorsú számkivetettként a társadalom peremén tengődött, amit úgy próbált kompenzálni, hogy mindenféle misztikus képességet tulajdonított magának.

Miután eleinte tagadta, hogy bármi köze lenne a Pittman-gyilkossághoz, végül elismerte, hogy a tragikus véletlen folytán némi szerepet mégiscsak játszott benne, de egy füst alatt gyorsan rá is terelte az emberölés gyanúját néhány érdekesebb alvilági figurára. Először a rossz hírű feketét, Isaac Dailey-t vádolta meg, a rendőrség azonban rövid úton kiderítette, hogy ő rács mögött töltötte a gyilkosság éjszakáját. Myers ekkor kelletlenül bevallotta, hogy csak kitalálta az egészet, mert a valódi gyilkos nem más, mint egy közeli megye választott seriffje.

Bármilyen botrányosan hangzott is a kijelentés, az ABI ügynökei szemlátomást komolyan vették. Kérdéseket tettek fel, de minél tovább beszélt Myers, annál hiteltelenebbé vált a sztori. A rendőrök okkal kezdtek gyanakodni, hogy Myers egyedül követte el a bűncselekményt, most pedig kétségbeesetten próbál bemártani másokat, csak hogy enyhíthesse a büntetését.

Vickie Pittman halálán talán felbolydult a közvélemény, de a rejtély közelébe sem érhetett annak, ami Ronda Morrison meggyilkolását övezte. Vickie pénztelen fehér családba született, több rokona is börtönben ült – rá senki sem tekintett úgy, mintha a saját lánya lenne. A Morrison-gyilkosság viszont továbbra is az érdeklődés homlokterében állt.

Bár írástudatlan volt, annyit Ralph Myers is tudott, hogy a Morrison-bűntény köti le a nyomozók szinte minden figyelmét, így amikor a seriff elleni alaptalan vád nem hozta meg a várt eredményt, megint csavart egyet a sztorin. Immár azt állította a nyomozóknak, hogy Vickie Pittman megölésében rajta kívül részt vett Karen Kelly és annak fekete fiúja, Walter McMillian is, de ez még nem minden. Kijelentette, hogy McMillian a felelős Ronda Morrison haláláért. Ezzel az állítással magára is vonta a bűnüldöző szervek minden figyelmét.

Rövid úton kiderült, hogy Walter McMillian sosem találkozott Ralph Myersszel, nemhogy együtt kövessenek el két emberölést is. Annak bizonyítására, hogy mégis egy követ fújnak, egy ABI-ügynök arra kérte Myerst, találkozzon Walter McMilliannel egy üzletben, míg az ügynökök nyomon követik a szóváltásukat. Ne feledjük, hónapok teltek el Ronda Morrison meggyilkolása óta.

Amikor Myers az üzletbe lépett, először nem tudta azonosítani Walter McMilliant a jelenlévő fekete férfiak közt – meg kellett kérnie a tulajt, hogy mutassa meg neki –, majd átadta neki az üzenetet, amit elmondása szerint Karen Kelly írt. A szemtanúk vallomása alapján Walter összezavarodott Myers láttán, akivel akkor találkozott először, de készületlenül érte maga az üzenet is, amit végül elhajított, és végezte tovább a dolgát. A fura találkozásnak nem sok jelentőséget tulajdonított.

Az őket figyelő ABI-ügynökök szemében semmi sem utalt arra, hogy Myers és McMillian bármilyen kapcsolatban lenne egymással – mi több, minden arra utalt, hogy az életben nem találkoztak –, mégis hitelt adtak a McMillian-elméletnek. Telt-múlt az idő, a város hét teljes hónapja forrongott, rettegett és illette egyre élesebb kritikával a bűnüldöző szerveket. Most már le kellett tartóztatni valakit.

Tom Tate Monroe megyei seriff nem sok bűnüldözői tapasztalattal rendelkezett – saját szóhasználatával élve „tősgyökeres helybéli”-ként azt tartotta legnagyobb erényének, hogy sosem szakadt el Monroeville-től –, most pedig, alig négy hónap hivatali idő után, szembekerült egy látszólag megoldhatatlan gyilkossági üggyel és a közösség egyre erőteljesebb nyomásával. Mire Myers beszélt a rendőröknek Walter McMillian és Karen Kelly kapcsolatáról, Tate szinte biztosan tudott a hírhedt viszonyról, ha máshonnét nem, a gyermekelhelyezést övező szóbeszédből. Ez persze nem bizonyított semmit – csak azt, hogy egy afroamerikai férfi házasságtörő viszonyba bonyolódott egy fehér nővel, tehát egyértelműen vakmerő és nyilván veszedelmes, még ha nincs is priusza, és jó hírnévnek örvend. Ennél több pedig nem is kellett.

2.

Minden rendben. Semmi gond

Miután gyakorló jogászi karrierem első másfél évében Steve Bright atlantai nappalijának kanapéján aludtam, eljött az ideje, hogy saját lakást keressek. Amikor Atlantában kezdtem dolgozni, a stáb egyik válsághelyzetből a másikba sodródott, így engem is rögtön a mélyvízbe dobtak. Peres ügyek tucatjai vártak szűkös határidővel, így nem maradt időm lakást keresni – nem mintha 14 000 dolláros éves fizetésem annyi választási lehetőséget kínált volna –, de Steve szerencsére befogadott, s ha már kis kétszintes Grand Park-i lakásában éltem, megkérdezhettem őt minden szövevényes helyzetről és kihívásról, amit az ügyek-ügyfelek felvetettek. Minden áldott nap reggeltől estig kisebb-nagyobb eseteket boncolgattunk. Imádtam ezt, de amikor volt osztálytársam, Charlie Bliss is a városba költözött, hogy az Atlantai Jogsegély Társaságnál vállaljon munkát, úgy éreztük, szerény keresetünket összedobva talán megengedhetnénk magunknak egy olcsó albérletet. Charlie-val együtt kezdtük a Harvardot, elsősként is ugyanabban a kollégiumban laktunk. Észak-karolinai fehér srácként Charlie ugyanúgy nem tudta, mit várjon a jogi egyetemtől, mint én, ezért gyakran elvonultunk kosarazni a suli tornatermébe, és próbáltuk értelmezni az előttünk álló kihívásokat.

Végül az atlantai Inman Park közelében találtunk lakóhelyet. Egy év után a felemelt bérleti díj rákényszerített minket arra, hogy átköltözzünk a város Virginia Highlands negyedébe, ahol szintén egy évet töltöttünk, mielőtt az újabb emelés a belvárosba száműzött minket. Egy kétszobás közös lakás Midtown Atlantában, ennél többen nem is reménykedhettünk. Az esetek magas száma miatt olyan sok időt úgysem kellett otthon töltenem.

Ekkoriban kezdett formát ölteni új szakmai projektem: az alabamai halálsoron ülő elítéltek képviselete. Úgy készültem, hogy végigcsinálom ezt a programot Alabamában, majd visszatérek, és Atlantában élek tovább. Miután halálos ítéletek tömkelegével foglalkoztam, elképesztően sokat ingáztam Atlanta és Alabama között, ráadásul eközben számos olyan üggyel is foglalkoznom kellett, amikor a fogva tartás körülményei ellen emeltem panaszt a különféle déli államokban.

Márpedig a körülmények mindenfelé kitartóan romlottak. Az 1970-es években az Attica börtönben kitört lázadás az egész ország figyelmét ráirányította a borzalmas viszonyokra. Az Attica elfoglalása nyomán mindenki értesülhetett a fogva tartást jellemző embertelen gyakorlatokról, mint amikor a rabokat hetekre-hónapokra szűkös magánzárkákban különítették el, vagy épp „megizzasztották” – koporsó méretű helyiségekbe, sőt ládákba zárták, ahol napokig vagy akár hetekig viselniük kellett a szélsőséges forróságot. Másokat, akik megszegték a börtön belső szabályzatát, állatok tereléséhez használt elektromos ösztökékkel kínoztak, vagy „kipányváztak”, a fejük felett rögzítve karjukat, hogy ebben a fájdalmas testhelyzetben kelljen állniuk órákon át. Ez a praktika, amit végül 2002-ben alkotmányellenesnek ítéltek, csupán egy a számtalan megalázó és veszélyes büntetés közül, amit az elítélteken alkalmaztak. A rettenetes életkörülmények és a borzalmas börtönkoszt általánosan elterjedtek voltak.

A negyvenkét halálos áldozattal járó atticai börtönlázadás feltárta, milyen veszélyeket hordoznak a visszaélések és az embertelen viszonyok. A felfokozott figyelem végül elvezetett oda, hogy a Legfelsőbb Bíróság számos rendelkezésében szavatolta a bebörtönzött emberek elemi szintű védelmét. Az erőszak kirobbanásától tartva több állam is reformokat léptetett életbe, hogy véget vessen a legkegyetlenebb gyakorlatoknak, de egy évtizeddel később a börtönpopuláció rohamos gyarapodása óhatatlanul a fogva tartási körülmények romlásához vezetett.

Ennek megfelelően tucatjával kaptuk a leveleket olyan elítéltektől, akik a továbbra is elviselhetetlen börtönkörülményekről panaszkodtak. Sokan számoltak be arról, hogy őreik megverik és megalázzák őket, eközben riasztóan megnőtt az olyan esetek száma, amikor egy elítéltet egyszerűen holtan találtak a cellájában.

Számos ilyen ügyön dolgoztam. Egyszer az alabamai Gadsdenben a börtön képviselői azt állították egy harminckilenc éves fekete férfiról, akit valami közlekedési szabálysértésért tartóztattak le, hogy természetes okból halálozott el, a család azonban váltig állította, hogy a fogdában a férfit nem csupán megverték, de megtagadták tőle az asztmaspray-jét és az orvosságát, bárhogy könyörgött érte. Rengeteg időt töltöttem a gyásztól lesújtott rokonokkal, így sokat hallottam arról, milyen odaadó, gyengéd és figyelmes apa volt Lourida Ruffin. 195 centiméterével és több mint 115 kilójával talán fenyegető jelenségnek tűnt, de a felesége és az anyja szerint kenyérre lehetett kenni.

A gadsdeni rendőrség egyik éjjel azért állította meg Ruffint, mert a kocsija úgymond kacsázott az úton. Amikor kiderült, hogy néhány hete lejárt a jogosítványa, a sofőrt őrizetbe vették. Mire megérkeztek vele a városi fogdába, már sebek borították, és erősen vérzett. Ruffin elmondta a többi fogvatartottnak, hogy rettenetesen megverték, de ennél is nagyobb baj, hogy sürgősen szüksége lenne az asztmaspray-jére és a gyógyszereire. Amikor nyomozni kezdtem az ügyben, a fogvatartottak arról számoltak be, hogy látták a rendőröket, akik megverték Ruffint, mielőtt az elkülönítőbe vitték. Néhány órával később az orvosok ugyanebből a cellából tolták ki kerekes ágyra fektetett holttestét.

A hetvenes években és a nyolcvanas évek elején lezajlott reformok dacára továbbra is súlyos problémát jelentett a fogdákon és börtönökben elhunyt fogvatartottak magas száma. Az öngyilkosság, a cellatársak közti erőszak, a megfelelő egészségügyi ellátás hiánya, a személyzet túlkapásai és az őrök erőszakossága minden évben százak életét követelte.

Gadsdenből hamarosan újabb bejelentések is érkeztek. Egy rendőrök által agyonlőtt fekete tizenéves szülei arról számoltak be, hogy fiukat egy kisebb közlekedési kihágás miatt állították félre, miután áthajtott a piros jelzésen. A fiú csak akkor kezdett vezetni, így érthető módon nyugtalanná tette őt a rendőrök fellépése. A család kitartóan állította: csak a sporttáskája után nyúlt, hogy elővegye nemrég szerzett jogosítványát, a rendőrök szerint azonban fegyver után kapott – amit végül nem találtak meg –, így a fiút a saját kocsijában lőtték agyon. A haláláért felelős rendőr elmondta, hogy a kamasz erőszakosan lépett fel, ezért fenyegetőnek találta hirtelen mozdulatát. A szülők szerint fiuk valóban könnyen ideges lett és megrémült, de mindig szót fogadott, és sosem bántott volna senkit. Mélyen hívő és jól tanuló diák volt, a szülők végül ezért is tudták meggyőzni a polgárjogi szervezetek vezetőt, hogy indítsanak nyomozást a halála kapcsán. Így került képbe az iroda, hogy aztán több más eset mellett ezt is én kezdjem kivizsgálni.