Corina Bomann

SOPHIA DIADALA

A szépség színei 3.

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe:

Sophia’s Triumph – Die Farben der Schönheit

by Corina Bomann

© by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2020 by Ullstein Paperback Verlag

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2023

A kiadó engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-445-6 (papír)

ISBN 978-963-614-446-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítófotó: Ildiko Neer / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

1. FEJEZET

1934. július

Az óra ketyegésétől teljesen elálmosodtam. A kietlen, fehérre meszelt helyiségben, ahová néhány barna pad kivételével semmilyen más bútort nem raktak, én várakoztam egyedül. Unalmamban az ujjaim között forgattam azt a régi érmét, amit Darren adott nekem az első kirándulásaink egyikén, és amit azóta is egy ezüstláncon hordtam a nyakamban. Bőrömön érezve a fém hűvösét, magam előtt láttam a szigetet, ahol egykor egy kalózkapitány élt, és vágyakozva gondoltam a tengeri szellő illatára, a sirályok hívó hangjára.

Ám itt, a kórházban nem volt más, csak a fertőtlenítőszerek szaga, időnként a távoli léptek beszűrődő hangja mellett mindössze egy-egy ajtó csapódását lehetett hallani.

Tekintetem a helyiséget pásztázta.

Az ablak melletti padon egy előző napi újság hevert. A cikkeket már jól ismertem, hiszen Darren is előfizetett a lapra. Az egyik falon egy vitorlást ábrázoló kis kép lógott. Az elmúlt napokban olyan sokat nézegettem, hogy már minden ecsetvonását fel tudtam volna idézni.

Végül tekintetem az ablakra tévedt. Egy hirtelen támadt zápor az üvegen lévő porréteget sötét sávokká változtatta. A napfény épp csak próbált utat törni magának a magasan tornyosuló felhők között.

Szebb dolgokat is láttam már egy kórház ablakából. A szemközti kórterem ugyanilyen szürke és lehangoló volt. A homlokzatról hatalmas foltokban mállott a festék. A tűzlépcsőt, amely itt szinte minden magasabb épület része volt, rozsda borította.

Pedig emlékszem, Párizsban volt egy kert, amely az évnek ebben az időszakában is teljes virágpompában díszelgett. Amikor itt ültem, nem telt el úgy nap, hogy legalább egyszer ne gondoltam volna a Lariboisière Kórházra, valószínűleg azért, mert ott Henny is rendszeresen látogatott engem.

Soha nem hittem volna, hogy egyszer majd megfordul minden. Henny olyan erős volt, minden helyzetben képes volt helytállni. Párizsban is azonnal befutott, szeretője lett, szakmailag a csúcsra tört. Hozzá képest én szegény voltam, mint a templom egere, aki örülhet, ha támogatja a barátnője.

Most pedig ő feküdt itt csaknem két hete, elszegényedve, beteg emberként, az otthonától távol, hiszen Darren lakása előtt, a folyosón csaknem holtan rogyott össze.

Akkoriban milyen könnyen juthattam volna én is hasonló sorsra, hiszen az apám elzavart otthonról. Ha nincs Henny, ha nem fogad be a berlini lakásába, talán ott halok meg valahol szerencsétlenül, nyomorogva. Most én voltam soron, hogy segítsek neki.

– Miss Krohn? – szakított ki egy hang a gondolataimból. Mély és megnyugtató volt, éppen olyan, ami képes a betegek félelmeit eloszlatni.

Lassan az ajtóban álló, fehér ruhás alak felé fordultam.

– Igen, doktor úr? – Az első találkozásunk alkalmával említette ugyan a nevét, de most sajnos nem ugrott be.

– A barátnője ébren van. Ha szeretne, bemehet hozzá.

– Köszönöm szépen.

Felálltam, és a táskámért nyúltam. Kék kosztümömben és a hozzá illő magas sarkúban úgy festettem, akár egy üzletasszony. Látogatásaim során észrevettem, hogy sokkal előzékenyebbek velem, ha elegánsan vagyok felöltözve.

Csatlakoztam az orvoshoz, és elhagytam a várót.

Higgins… jutott végre eszembe. A férfit, akit követtem, dr. Higginsnek hívták. Ő váltotta dr. Millert, és a hét eleje óta Henny is az ő felügyelete alá tartozott. Sűrű, ápolt világosszőke haja volt, mindazonáltal a kék szeme alatt húzódó sötét karikák fáradságos, kemény munkáról, a kórházi ágyak mellett eltöltött hosszú, kimerítő órákról, valamint azokról a kétségbeesett betegekről és hozzátartozóikról árulkodtak, akikkel nap mint nap találkozott.

Közvetlenül Henny szobájának ajtaja előtt álltunk meg. A lány szerencsére egy kétágyas szobát kapott. Ezt igazság szerint a kifejezetten jómódú betegek számára tartották fenn. De a betegsége bizonyos fokú elszigeteltséget követelt, és a többi kórterem mind tele volt.

– Bizonyára örömmel hallja, hogy a barátnője már kicsit jobban van – közölte dr. Higgins. – Szerencsére a tüdőgyulladás teljesen visszahúzódott. Az ópiumfüggősége azonban változatlanul aggodalomra ad okot. A tüdeje miatt nem adhatunk neki gyógyszerként opiátot, különben leállhatna a légzése. Az elvonás következtében azonban folyamatos szorongás jellemzi, ezért veri ki a víz állandóan.

Megkövülten meredtem az orvosra.

– Akkor most hogyan tovább? – kérdeztem. – Úgy értem, valahogy le kell állítani a szerről, nem igaz?

– Hogyne. – Az orvos homlokán aggodalomra utaló barázda jelent meg. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha önmagával viaskodna, majd így válaszolt: – Nem lesz könnyű. Az opiátok erőteljes hatással vannak az agyra. Félelem, kényszerképzetek és depresszió is elképzelhető. Most nyugtatót adunk neki, így a tünetek nem annyira súlyosak. A megvonásnak mindenképp orvosi felügyelet mellett kell történnie. A legjobb, ha kórházban marad. Vannak szanatóriumok, amelyeket kifejezetten azért hoztak létre, hogy a függőkön segítsenek. Adhatok néhány címet. Ezek a helyek azonban nem olcsók.

Borzongás futott át rajtam. Egyúttal mérhetetlen harag Jouelle iránt. Ha ő nem szoktatja rá az ópiumra…

– Ez igazán kedves lenne magától – válaszoltam, és gyorsan elhessegettem az előbbi gondolatot. Henny szeretője és a barátnőm felépülésének költségei miatt ráérek később is aggódni. – Köszönöm.

– Rendben, akkor megnézem, mit tehetek. Úgy vélem, holnap is látjuk egymást.

Bólintottam.

– Igen, holnap találkozunk. Nagyon köszönöm, dr. Higgins.

Az orvos rám mosolygott, sarkon fordult, és lobogó köpenyében eltűnt a folyosón.

Mély lélegzetet vettem, előhúztam a zsebemből egy kis színes kendőt, és ahogy azt a nővér javasolta, az arcom elé kötöttem. Aztán bekopogtam.

Tudtam, hogy Henny csak suttogva tud válaszolni, ezért vártam egy lélegzetnyit, csak azután nyomtam le a kilincset.

A fertőtlenítőszerek illatához már hozzászoktam, de a menta illata minden alkalommal meglepett kicsit. Az ápolónők némi japán mentaolajat csepegtettek a kendőkre, amiket aztán Henny feje köré helyeztek. Állítólag ez segített neki kicsit könnyebben lélegezni.

Az ismerős illat máris visszarepített Madame Rubinstein gyárába, a hosszú asztalokhoz, ahol a többi lánnyal együtt gyógynövényeket tépkedtünk és válogattunk. Furcsa, de ebben a pillanatban sokkal élesebben láttam ezeket az emlékképeket, mint a Miss Ardennel töltött időkből bármelyiket. Hogy a szépségfarm, amit felépítettem, nélkülem kezdte meg a működését, továbbra is fájó seb volt számomra, ezért próbáltam inkább nem gondolni erre.

– Szervusz, Henny, hogy vagy? – kérdeztem, miközben közelebb léptem hozzá. Miután a szobatársát kiengedték, Henny ágyát tolták az ablakhoz. A kilátás nem volt különösebben vonzó, de innen legalább láthatta az eget.

Barátnőm a takaró alatt végtelenül törékenynek és sebezhetőnek látszott. Az arca sápadt volt, az ajka kicserepesedett, a szemét pedig vöröseskék karikák övezték mindenütt. A függőség már jóval az ideutazása előtt kikezdte a testét. Az orvosok velem együtt kész rejtélynek tartották, hogyan élhette túl az átkelést.

Legalább a lázas csillogás eltűnt a szeméből.

Amikor Henny meglátott, elmosolyodott.

– Sophia – nyögte. – Szörnyen érzem magam. De még élek, ahogy látod.

Felnevetett, ám máris köhögés rázta. Remegve nyúlt az éjjeliszekrényén lévő kendő után, hogy az arcához szorítsa.

Kicsit távolabb léptem az ágytól, ahogy eddig is, lelkemben a tehetetlenség érzésével. Mint megtudtam, valóban nem volt más választás, mint kivárni a roham végét. A szívem szakadt meg, hogy így kell látnom őt. Régebben majd kicsattant az egészségtől. Az egykor életörömtől sugárzó fiatal nő azonban mára szinte teljesen felismerhetetlenné vált. Legszívesebben a karomba vontam volna, de az orvosok nem javasolták a testi kontaktust.

Egy idő után megnyugodott, és kimerülten dőlt hátra. Odahúztam hozzá egy széket, de továbbra is tartottam a távolságot.

– Emlékszel, amikor az a spanyolnátha terjedt mindenütt a városban? – kérdezte zihálva, és lassan leeresztette a kendőt. – Az is valami ilyesmi lehetett.

– Neked nem influenzád van – feleltem. – Amúgy meg dr. Miller azt mondta, hogy egy idő után már amúgy sem fertőző. És nézd, nekem is van egy ilyen az arcom előtt.

Akkoriban, amikor Berlinben járvány tombolt, anyáink csak kendővel az arcunkon engedtek ki minket a házból. Hallottuk, amikor a szomszédok arról beszéltek, hogy már ez és ez a család is elkapta, odakint pedig láttuk, ahogy az emberek szájuk előtt sállal szállnak fel a villamosra. A tanáraink is ezt kérték az iskolában, én meg néha-néha kihallgattam a szüleimet, amikor a halottakat sorolták.

– Nem akarom, hogy megbetegedj – mondta Henny.

– Nem fogok, ígérem.

Egy pillanatra elhallgattunk. Néztem, ahogy Henny megpróbálja összeszedni kevéske erejét.

– Van valami híred a szüleidről? – kérdezte.

Szavain meglepődve először mélyen hallgattam. Eddig még nem szóltam neki a történtekről. És most sem volt könnyű anyámra gondolni. Nem is olyan rég meghalt. A veszteség okozta sebek még most is fájtak.

Ám hazudni sem akartam Hennynek.

– Anyám tavasszal meghalt – válaszoltam. – De én is csak akkor tudtam meg, amikor a közjegyzőnk felkeresett és elmondta.

Henny felvonta a szemöldökét. Mielőtt bármit is kérdezhetett volna, így folytattam:

– Apa nem tartotta szükségesnek, hogy tájékoztasson róla. És arról sem, hogy mindketten Zehlendorfba költöztek. Hosszú történet, de majd elmesélem az egészet, ha egy kicsit visszanyerted az erőd. Anyám hagyott rám némi örökséget. És néhány levelet. Azokat a leveleket, amelyeket nekem apám miatt nem tudott elküldeni.

Henny összepréselte az ajkát. Láttam, hogy újabb köhögési rohammal küszködik. Ami szerencsére most elkerülte.

– És mi van a te szüleiddel? – kérdeztem. – Tartod velük a kapcsolatot?

Henny lesütötte a szemét, és a fejét rázta.

– Nem. Ők… Ők úgysem értenék ezt.

– Mit nem értenének? – kérdeztem. – Hiszen tudják, hogy táncos vagy. – Azzal folytattam volna, hogy ők is örültek volna Henny eljegyzésének, de hirtelen a torkomon akadt a szó. Most olyan lett volna Jouelle-t emlegetni, mintha egy puskaporos hordó zsinórját gyújtottam volna meg. Jobbnak láttam megvárni, amíg Henny hozza fel a témát.

– Egy idő után nem írtam nekik többet. – Oldalra fordította a fejét, és kinézett az ablakon.

Beláttam, jobb, ha inkább nem feszegetem tovább ezt az egészet. Az előzmények miatt, eddig is csupán könnyed témákat érintettünk. Ám ma mégis a szüleimről kezdtünk társalogni, talán ez annak a jele, hogy már jobban érzi magát. Félő volt azonban, hogy kínosabb témák is felszínre kerülhetnek.

Egy darabig hallgattunk, mialatt Henny tekintete az elvonuló felhőkre szegeződött. Lehet, hogy most jobb lenne magára hagynom őt?

– Bár soha ne mentünk volna Párizsba! – közölte hirtelen. Egy könnycsepp szaladt végig az arcán, vonásai megkeményedtek. – Mindez nem történt volna meg, ha nem megyünk oda.

Nem igazán tudtam, mit is válaszolhatnék erre. Ha magamba néztem, tudtam, Párizs valóban nagy szerencsétlenséget hozott számomra, miközben Madame Rubinsteinnek köszönhettem, hogy új életet kezdhettem. Azt az életet, amit ekkor is éltem.

– Meglehet – válaszoltam. – De most ne gondolj erre! Itt vagy, velem. És meg fogsz gyógyulni, ígérem neked.

Könnyek szöktek a szemébe.

– Olyan rossz voltam hozzád. Hallgatnom kellett volna rád.

Bárcsak megölelhettem volna őt! Már majdnem kísértésbe estem, amikor kopogtak, és nem sokkal később egy fiatal nő jelent meg az ajtóban ápolónői ruhában. Az az ápolónő volt, aki németül is tudott.

– Itt az idő, hogy beszedjük a gyógyszereket! – mondta enyhe akcentussal, és átnyújtott Hennynek néhány tablettát egy pohár vízzel. Henny reszketve nyelte le a gyógyszert.

– Kérem, ne feledje, hogy Miss Wegsteinnek sok pihenésre van most szüksége! – szólt hozzám a nővér.

Már majdnem közöltem vele, hogy csak tíz perce érkeztem, azután inkább csak bólintottam.

– Rendben, nézem az időt.

A nővér rám mosolygott, majd eltűnt.

Henny ismét kinézett az ablakon. Hogy merre járhattak a gondolatai… Féltem megkérdezni.

2. FEJEZET

Hazaérve kinyitottam a lakásunk ajtaját, és beléptem.

A reggeli óta megmaradt kávéillat máris enyhítette bennem a kórházi látogatás miatt érzett feszültséget.

Egy pillanatig csak álltam, és hallgattam a lakás csendjét. Szerencsére egyetlen ketyegő óra sem volt a falon, és semmi más, ami a kórházra emlékeztetett volna.

A Hennynél tett látogatás a lelkem mélyéről felszínre hozott sok mindent. A visszaúton egyre inkább világossá vált, hogy nem kerülgethetjük az örökkévalóságig a forró kását. Lépésről lépésre muszáj lesz feldolgozni ezt az egészet. Ha Henny felépül, és a méreg kiürül a szervezetéből, elölről kell kezdenünk mindent.

Kihámoztam magam a blézeremből, amit azután felakasztottam a ruhatartóra.

Darren ma megbeszélésre ment egy új ügyfelével. Milyen jó lett volna most is a karjában lenni!

Amikor beléptem a konyhába, egy borítékot fedeztem fel a konyhaasztalon. Biztosan Darren tette oda, mielőtt elment.

Először azt hittem, hogy valami a munkájával kapcsolatban, de aztán láttam, a címzett én vagyok.

Igazság szerint senkitől sem vártam levelet. Amióta Henny felbukkant, válaszoltam Monsieur Martin, azaz a párizsi nyomozó levelére. De nem valószínű, hogy tőle érkezett, az sokkal több időbe telt volna. Tőle amúgy sem egy ilyen vastag boríték jönne.

A feladó helyén a City College of New York díszelgett. Zavartan vettem kézbe a borítékot, és csak ekkor tűnt fel igazán, milyen nehéz. Vajon mi lehet ez?

Hevesen dobogó szívvel téptem fel, majd nem sokkal később egy írást és néhány brosúrát húztam ki belőle. Az egyik az iskola különböző szakokat tartalmazó listája volt.

Letettem a konyhaasztalra, majd a levél után nyúltam.

Kedves Miss Krohn!

Köszönjük az érdeklődését a főiskolánk iránt. Kérésének megfelelően, mellékelten küldjük az intézményünkről szóló információkat tartalmazó brosúrákat. Ha bármilyen kérdése volna, ne habozzon, keressen minket bátran!

Reméljük, hogy hamarosan önt is körünkben üdvözölhetjük.

Maradunk szívélyes üdvözlettel!

A konyhai székre csúsztam.

Darren. Ki más jelentkezne a nevemben egy főiskolára? Az elmúlt napokban egyre többször álmodoztam újra arról, hogy befejezem a tanulmányaimat. Persze Darrennek is beszéltem róla, de soha nem gondoltam volna, hogy máris nekiáll érdeklődni.

A szívem vadul kalapált. Mi lenne, ha tényleg belevágnék?

Akkor a Miss Ardenhez hasonló emberek már nem tudnának csak úgy félresöpörni, valami olyan részlegre száműzni, ahol bárki, képzettség nélkül dolgozhat. A diplomával a kezemben végre azon a területen tevékenykedhetnék, ami a szívemhez legközelebb áll.

Az izgalomtól jéghideg kézzel lapoztam fel az első prospektust. Alig telt el pár pillanat, máris belevesztem a campusról mutatott képekbe. Elképzeltem, ahogy előadásra menet végigsétálok ezeken a helyszíneken. Tényleg belevágjak? Eddig fel sem tűnt, mennyire vágyom rá, hogy újra egy előadóteremben üljek, és hogy újra laborban dolgozhassak. Hogy ismét egy professzor szavait hallgathassam. Tovább lapozgattam, és egy pillanatra teret engedtem az álmodozásnak.

Amikor Darren hazaért a munkából, a brosúrák nagy részét már át is olvastam. A választható szakok listája teljesen lenyűgözött. Persze a legjobban akkor örültem, amikor a kémiai tanszéket is felfedeztem közöttük. Közben reménykedve állapítottam meg, milyen sok női diák tanul ezeken a szakokon. Úgy tűnik, rohamos sebességgel változik a világ, amióta a berlini Friedrich Wilhelm Egyetem hallgatója lettem.

Aztán a komódon ülve meghallottam a kulcs csörrenését, és felálltam.

– Szia, drágám! – köszöntem Darrennek, átkaroltam a nyakát, és megcsókoltam.

– Ez aztán az üdvözlés! – felelte. – Hogy van a barátnőd?

– Jobban – válaszoltam. – De így sokkal megerőltetőbb a dolog.

– Csak nem állt neki máris veszekedni veled? Én ezt jó jelnek venném.

– Nem – feleltem, és röviden elmeséltem neki az aznapi látogatásom. Majd a következő szavakkal zártam: – Attól tartok, nehéz idők elé nézünk. Nem csak az elvonókúra miatt. Annyi minden van, amit meg kell beszélnünk…

– Megoldjátok, tudom – mondta, majd egy csókot lehelt a homlokomra. – De először is meg kell gyógyulnia.

– Ezt mondogatom én is magamnak. – Nagyot sóhajtottam, és még szorosabban bújtam hozzá.

– Látom, megtaláltad a papírokat – mondta végül az ölelésből kiszabadulva.

– Igen, bár nem tudom, melyik jótét tündér küldhette ezeket nekem.

Darren elmosolyodott, és kisöpört egy hajszálat az arcomból.

– Gondoltam, szükséged lehet egy kis inspirációra. Most, hogy szabad vagy, mint a madár, talán újra megpróbálhatnád a tanulást. Ezért kértem néhány brosúrát azoktól a főiskoláktól, ahol kémia szak is van.

– Főiskolák? – kérdeztem csodálkozva. – Többnek is írtál?

– Csak azoknak, amelyek közel vannak és megfizethetők. De ha akarod, hozhatok neked további papírokat a Yale-től is. New Haven sincs olyan messze New Yorktól.

– Már a neve alapján is nagyon drága lehet. A Vanderbilt-félék tanulhatnak ott – feleltem a fejemet rázva. – A City College is egészen jól néz ki. Esetleg szóba jöhet, feltéve, ha nem kerül túl sokba.

– Az egy állami főiskola. Az árak is biztosan kedvezőbbek.

Éreztem, ahogy a kezdeti lelkesedésem lassan alábbhagy. Valahogy nem gondoltam arra, hogy a tanuláshoz pénzre is szükség lesz. Mégpedig egy rakásra.

Berlinben apám fizette a tanulmányaimat. Itt a költségeket magamnak kell állnom. Még ha nemsokára össze is házasodunk, arra nem kérhetem Darrent, hogy ő fizessen.

– De még mielőtt bárhová is beiratkoznék, munkát kell szereznem – mondtam ki hangosan a következő gondolatom.

Darren arckifejezése egészen komoly lett. Éreztem, hogy valami bátorítót akart mondani, de ahogy az előbb engem, úgy tűnik, a valóság most őt is utolérte.

– Emellett Hennynek is valószínűleg szanatóriumba kell vonulnia egy darabig, a függősége miatt. – Lehajtottam a fejem. Az érzés, ami az ismertetők lapozgatása közben megszállt, egyre inkább semmivé lett.

Darren gyengéden átkarolta a vállam.

– Mindenre találunk megoldást, ebben biztos vagyok. Én örömmel segítek, amiben csak tudok.

– De nem hagyhatom, hogy minden a te válladat nyomja.

– Nem nyomja – felelte a férfi. – Nézd, most egészen jól keresek az élelmiszeriparban! A mai találkozó is remekül sikerült. Lehet, hogy néhány további cég is jelentkezik majd. Észre sem veszed, és már a Kellogg’snak csinálok reklámot!

– Akkor is, én ezt továbbra is kockázatosnak tartom.

Darren magához húzott.

– Érted bármilyen kockázatot vállalok.

3. FEJEZET

A tanulás gondolata és a City College campusának képei szinte egész éjszaka nem hagytak aludni. A vágy, hogy újra tanuljak, már-már viharként tombolt bennem. Kétségbeesetten vettem végig a lehetőségeket. Még volt némi megtakarításom, de vajon meddig tartana ki, ha ezentúl nem dolgoznék és nem lenne keresetem? Hiszen ezek a képzések igen sokáig elhúzódhatnak, nem csak néhány hónaposak.

A gazdasági helyzet ugyan nem sokat javult, de talán elkezdhetnék dolgozni valamelyik szépségszalonban…

Sok vállalkozó próbált szerencsét Madame Rubinstein és Miss Arden nyomán. De egy sem akadt közülük, aki olyan sikeres lett volna, mint ők. A heti munkaidő mellett amúgy is képtelenség lenne tanulni. Ha csak nem órabérben dolgoznék, akkor viszont nem keresnék eleget egy kisvállalkozásnál.

Egy másik ötlet is eszembe jutott. Mi lenne, ha újra jelentkeznék Helena Rubinsteinnél? Miss Ardenhez visszamenni ugyanis lehetetlen volt. A madame viszont a legutóbbi találkozásunk során egyértelművé tette, hogy újra kezdhetnék nála. Sőt, szó szerint azt mondta, hogy örülne neki, ha jóvátehetné, amit a Lehman Brothers ügyvédjei ellenem elkövettek.

De hisz annak már több éve…

Különben is, milyen munka várna ott rám? A római állást, amit annak idején ajánlott, mostanra egészen biztosan betöltötték. Párizs pedig…

Ebben már nem is mertem reménykedni.

Ráadásul jól emlékeztem arra az időre, amikor Rayjel, a kolléganőmmel egy új termékcsaládot fejlesztettünk ki. Szinte aludni sem volt időnk. Hogyan tanulhatnék egy ilyen munka mellett?

Ha mégis, akkor csak részmunkaidőben dolgozhatnék a madame-nál. De vajon ezt megengedné? Tudtam, hogy nála nem igazán számít, hogy befejeztem-e a tanulmányaimat vagy sem. Engem viszont inspirált, hogy így egyszer önálló vállalkozást is indíthatnék.

Reggel aztán úgy éreztem magam, mint akit kifacsartak. Mintha egy hatalmas követ gurítottak volna a mellkasomra. Már-már azt kívántam, bárcsak Darren ne hozatta volna ide azokat az ismertetőket. Hiszen ezek révén olyan vágy ébredt bennem, amit aligha tudtam volna kielégíteni.

– Olyan csendes vagy ma – jegyezte meg a reggelinél Darren. Tulajdonképpen ez a nap is ugyanolyan volt, mint a többi, valami mégis megváltozott bennem.

– Nem aludtam valami jól – feleltem.

– A továbbtanuláson töprengsz.

– Arra gondoltam, hogy bejelentkezem a madame-nál – válaszoltam.

Darren kávéscsészéje félúton megállt a levegőben.

– Helena Rubinsteinnél?

– Miss Marbury temetésén összefutottam vele. Azt mondta, örülne neki. Sőt, munkát ajánlott Rómában.

Darren meglepetten nézett rám.

– Róma? Na igen, akkoriban a nagy riválisának dolgoztál. De az már jó régen volt, nem?

– Igen. A római állást biztosan betöltötték már, de a laborba talán felvenne.

Darren az asztal felett átnyúlt a kezemért.

– Tényleg ezt akarod? Abból, amit meséltél, ott sem lehetett túl könnyű neked.

Bólintottam.

– És mi is volt az a házassági záradék?

Elmeséltem Darrennek a madame követelését, vagyis, hogy tíz évig nem mehetnék férjhez.

– Nos, ez esetben csak akkor mutatkozom, ha összeházasodtunk. Nem hagyom, hogy még egyszer ilyen feltételeket szabjon.

Darren nagy levegőt vett.

– Kérlek, gondold meg jól, mielőtt visszamész abba az oroszlánbarlangba! Ő mindig ugyanolyan marad, mint amilyen volt. És talán úgy leterhel, hogy semmi időd nem marad tanulni.

– Azt hiszem, tudom, miként lehetne mindezt elkerülni… – kezdtem bele a válaszba. – Kerek perec megmondom neki, mit szeretnék.

– Ne feledd, hogy ő a madame! Csak abba megy bele, ami számára is előnyös. Információkat kellene szolgáltatnod például Ardenről, amelyek érdekesek lehetnek számára. Vagy rosszul látom?

– A madame semmit sem gyűlöl jobban a hűtlenségnél – válaszoltam. – Ha ezzel próbálkoznék, azonnal eljátszanám a bizalmát. Lehet, hogy szívesen megtudna néhány dolgot Miss Ardenről, abban azonban biztos vagyok, hogy a kémektől undorodik. Ez amúgy sem az én stílusom. Amikor Miss Arden kérdezett Rubinsteinről, akkor sem mondtam neki semmit. És azt hiszem, ezért bízta éppen rám a farm kivitelezését. Mert tudta, hogy nem vagyok áruló.

– Igazad van, sajnálom – felelte Darren.

Megráztam a fejem, és vettem egy mély lélegzetet. Majd csak kitalálunk valamit.

– Később bemegyek a kórházba – mondtam inkább magamnak, mint Darrennek. – Talán a séta segít tisztázni a dolgokat.

Darren megsimogatta az arcom.

– Én támogatlak mindenben, amiben csak tudlak.

– Köszönöm. – A kezéért nyúltam, megcsókoltam, és egy darabig az arcomhoz szorítottam. Aztán elengedtem, és a kávémhoz fordultam. Ami, mint minden reggel, ma is ott állt előttem, ám amire most nagyobb szükségem volt, mint valaha, ha ébren akartam maradni.

Henny ezúttal az ágyán ülve várt rám. A nővérek láthatóan megmosták a haját, és egy kicsit ki is igazították a frizuráját.

– Szia, Henny – köszöntem neki a sálam után kotorászva. Nem igazán tudtam, hogy szükség van-e még rá, de nem akartam megfertőzni semmivel, amit esetleg kintről hozok be a steril környezetbe.

– Szia – felelt mosolyogva. – Kezdek újra emberi külsőt ölteni.

– Nagyszerű – válaszoltam. – Hogy vagy?

– Túl sok változás azért nincs tegnap óta. Talán némiképp frissebbnek érzem magam. – Lassan megpróbálta felemelni a karját, majd erőtlenül ejtette le újra. – És az étel is kicsit jobban ízlik már.

– Adnak már mást is, mint zabkását?

– Igen, mostanában mindenféle vajas dolgot kapok, állítólag az jót tesz a tüdőnek. Nem vagyok hozzászokva, hogy ilyen sokat reggelizzek. – Lesütötte a szemét. – Igazából Párizsban szinte semmit sem ettem reggel.

Mindig is csodálkoztam, hogy az ördögbe tudott idáig eljutni. Az biztos, hogy nagy mázlija volt.

– Tegnap levelet kaptam – meséltem, hogy megpróbáljam kicsit felvidítani, és előhúztam az egyik ismertetőt a táskámból. – A City College-tól.

– Egy college-tól? – kérdezte Henny.

– Az egy főiskola itt, New Yorkban. – Hennyt feltétlenül meg kell majd tanítanom angolul, ha felépül, gondoltam. Bár miután sokat kellett az orvosokkal beszélgetnie, ragadt rá ez-az, de valójában mindig a német nővér fordított neki.

– Csak megemlítettem Darrennek, hogy miután felmondtam Miss Ardennél, esetleg visszamehetnék tanulni. Erre kapva kapott az alkalmon, és írt néhány főiskolának.

– Kiváló embernek tűnik – közölte Henny. Elmosolyodott, de a szemében szomorúság ült. – Arra viszont nem igazán emlékszem, hogy néz ki.

– Lesz még alkalmad bőven alaposan is megnézni, ha hazajössz – válaszoltam. – Azt szeretnénk ugyanis, ha nálunk maradnál.

– Tényleg? – Henny szeme egyszeriben nedves lett. – De nem zavarok?

– Dehogy is, semmi ilyet nem akarok hallani, hogy zavarnál minket – válaszoltam. – Nagyon szívesen látunk.

– De ti épp most készültök összeházasodni.

Ezt mindjárt az elején meséltem Hennynek, még az első napokban, amikor újra magánál volt. Meglepett, hogy így emlékezett rá.

– Igen, szeretnénk és fogunk is. És boldog lennék, ha te lennél a koszorúslányom. Persze csak ha te is akarod.

– Igen, hogyne akarnám – felelte. – Olyan jó, hogy mindazok után, amin keresztülmentél, végre megtaláltad a boldogságod.

– Te is meg fogod, ígérem.

Majd egy csomót beszélgettünk még a college-ról és a campusról. Úgy tűnt, hogy a lelkesedésem ragályos, és a Hennyt kísérő fáradt árnyék mintha kissé visszahúzódott volna. Határozottan feldobta, hogy hamarosan végzett vegyészként boldogulhatok.

– Akkor akár saját üzletet is nyithatsz – mondta. – Vagy lehetsz egyetemi oktató, és te is taníthatsz.

– Attól tartok, hogy az egyetemi karrier nem nekem való. A szépségfarmon töltött utolsó időkben folyton az járt a fejemben, milyen jó lenne, ha saját laboratóriumom lenne. Esetleg ráállhatnék bizonyos termékekre. – Amint ezt kimondtam, szinte éreztem, ahogy sziklaként gördül le a lelkemről az addig nyomasztó súlyos gondolat.

– Sikerülni fog – mondta, ismét kissé melankolikusan. – És ki tudja, talán ebben a városban is elkel valahol egy kissé öregecske táncosnő.

– Öreg? – kérdeztem. – Hiszen még csak huszonnyolc vagy.

Henny gúnyosan felhorkant.

– Ami bizonyos körökben már öregnek számít.

Lehet, hogy túlságosan öreg lett volna Jouelle-nek? Nem mertem megkérdezni.

– Josephine Baker még ma is táncol, ha jól tudom.

– De már ő sem az a fényes csillag, mint aki hajdanán volt. Néha azt kívánom, bár soha ne találkoztam volna vele. Akkor mindketten Berlinben maradtunk volna.

Vajon elmondjam neki, hogy mi lett Nelsonnak, a varieté igazgatójának a sorsa? Éreztem, ahogy annak a bizonyos kőnek a súlya ismét rám nehezedik.

– Hallottál mostanában valamit Németországról? – kérdeztem óvatosan.

– Nem – felelte.

Ezek szerint eddig nem igazán foglalkozott vele, hogy is boldogulnak otthon a szülei. Tisztában voltam azzal, hogy veszélyes vizekre evezek, ez a téma könnyen felzaklathatja őt. De semmi esetre sem szabad arra gondolnia, hogy jobb lett volna, ha ott marad.

– Nelson úr Svájcban kötött ki – mondtam. – A régi színház már nem létezik.

Henny szeme elkerekedett.

– Nelson úr felhagyott a színházzal?

– Nem volt más választása. A nácik kényszerítették rá. Most egy mozi működik a színház helyén.

Henny aggódó arckifejezéssel nézett rám.

– Akkor mindenki munkanélküli lett?

– Azt nem tudom. Elképzelhető, hogy a mozi üzemeltetője átvett néhány embert közülük. Talán a lányokat a pénztárból, vagy néhány színpadi dolgozót.

– És a táncosok… – suttogta szomorúan.

– Biztosan találtak valami mást maguknak. Emiatt nem kell aggódnod.

Arra azért én is kíváncsi lettem volna, vajon a lányok találtak-e munkát, és persze a táncmester… Az idős férfi, akivel tavasszal a színház előtt találkoztunk, erről sajnos nem tudott felvilágosítást adni.

– Nem szabad azt gondolnod, hogy hiba volt akkoriban elhagyni Berlint – tettem hozzá. – Biztos vagyok benne, hogy most már tényleg szebb idők köszöntenek ránk. Néha kerülő utakat kell tennünk, hogy elérjük a céljainkat, de annál szebb a végeredmény.

Kopogás szakította félbe a beszélgetésünket, dr. Higgins lépett be a szobába. Köpenye zsebében egy sztetoszkóppal, kezében egy csiptetős jegyzettömbbel.

– Miss Krohn, válthatnánk néhány szót? – kérdezte a legnagyobb meglepetésemre.

– Természetesen, doktor úr. – Hennyre pillantottam, aki ismét fáradtnak tűnt. – Úgyis el akartam búcsúzni.

– Rendben, odakint várok.

Odaléptem Hennyhez, és a kezéért nyúltam.

– Holnap is eljövök, jó? És elmondom, mit tudtam meg az orvostól.

– Rendben – mondta Henny fáradtan. Úgy tűnt, a beszélgetésünk igencsak kimerítő volt számára.

Bólintottam, majd az ajtó felé fordultam. Odakint lehúztam a sálat az arcomról. Dr. Higgins intett, hogy kövessem.

Az orvosi szoba előtti várószékek üresen álltak, a háttérben egy nővér egy tálalókocsit tolt a folyosón.

A rendelőt jól ismertem, már jártam itt a legelső látogatásom alkalmával. Az ablak mellett egy csontváz vigyorgott velem szemben, ami a gimnáziumi biológiaórákra emlékeztetett.

Dr. Higgins hellyel kínált, majd az íróasztalához lépett.

– Jó híreim vannak. Az egyik szanatóriumban volna egy hely a barátnője számára.

– Nem túl korai ez még? – tűnődtem. – Miss Wegstein még elég gyengének tűnik.

– Mi úgy látjuk, hogy egy héten belül távozhat. Az állapota egészen jó, legalábbis ami a tüdejét illeti. Ha némileg visszanyeri az erejét, máris elkezdheti a kúrát.

Nem kellene előbb erről Hennyvel beszélnie?

– És hol van ez a szanatórium? – kérdeztem.

– New Haven közelében. Van ott egy alapítvány, ami szenvedélybetegekkel foglalkozik. Ismerem az intézmény igazgatóját, Hendricks professzort, aki e terület elismert szakértője. Igen járatos az ópium- és alkoholfüggőség kigyógyításában. Ezek most sajnos igen sokakat érintenek New Yorkban, még a hírességek körében is. – Dr. Higgins szünetet tartott, majd így folytatta: – Egy kúra azonban csaknem kilencszáz dollárba kerül ott.

– Kilencszáz! – bukott ki belőlem. Úgy éreztem, mintha valaki gyomorszájon vágott volna. – Az egy kisebb vagyon!

– Ez az egyik legjobb hely a szenvedélybetegek számára. Speciális gyógymódokat alkalmaznak és diétákat, amelyek mind arra szolgálnak, hogy enyhítsék az elvonási tüneteket.

Csakhogy engem nem Vanderbiltnek meg Rockefellernek hívtak.

– És talán az sem lenne rossz, ha esetleg ön is vele tartana. Egy jó barát közelsége felgyorsíthatja a gyógyulás folyamatát.

Lassan derengeni kezdett, hogy az elegáns megjelenésem miatt az orvos bizonyára azt hihette, tele vagyok pénzzel. Nekem pedig már a gondolattól, hogy ellentmondjak neki, vagy hogy megtagadjam a segítséget, bűntudatom támadt. Hennynek a legjobb kezelést kell kapnia. Bár fogalmam sem volt az ópiumfüggőségről, azt akartam, hogy egyszer és mindenkorra sikerüljön neki leszállnia a „sárkány” hátáról.

– És mennyibe kerülne, ha én is elkísérném a barátnőmet? Vagy mit gondol, jobban tenném, ha inkább egy közeli panzióban vennék ki szobát?

– Nos, a kiemelt betegek kísérőinek egy szomszédos szobában biztosítanak helyet. Ezek valóban bájos kis helyiségek, kitűnő felszereltséggel. Ez hatszáz dollár pluszköltséget jelentene önnek, ami tekintettel arra, hogy teljes ellátást kapna, kiváltképp kedvezően hangzik.

Ezerötszáz dollár! Örültem, hogy már ültem.

Eltartott egy pillanatig, mire megemésztettem a hírt, aztán megkérdeztem:

– És biztos benne, hogy Miss Wegstein készen áll erre a gyógykezelésre? Gondolom, nem lehet egyszerű leszoktatni valakit egy ilyesfajta kábítószerről.

Dr. Higgins a bőr íróasztallapra támasztotta összefont ujjait.

– Nem lesz könnyű. Vannak páciensek, akik körében valóban magas a visszaesési arány. És sajnálatos módon, különösen New Yorkban, meglehetősen könnyű ópiumhoz jutni. Ezért is olyan fontos, hogy a barátnője megfelelő kezelésben részesüljön. Ugyanakkor biztosan állíthatom, hogy ez a befektetés kifizetődik.

Az, ahogy Henny egészségéről, mint valami befektetésről beszélt, kissé furcsának tűnt számomra.

– Beszélt már Miss Wegsteinnek erről a gyógymódról? – kérdeztem.

– Gondoltam, előbb magának szólok. A körülményeket figyelembe véve, egyedül ön az, aki ezt ki tudná fizetni, nem igaz?

Bólintottam.

– Amennyiben hajlandó kifizetni Miss Wegstein szanatóriumi gyógykezelését, máris beszélek vele. Tudnia kell, hogy az ottani helyek korlátozott számban állnak rendelkezésre, és igencsak keresettek.

Nem is tudtam, hogy New Yorkban ennyi gazdag ember szenved függőségtől.

– Muszáj ezt most azonnal eldöntenem? – kérdeztem, és számolgatni kezdtem. Számba vettem a megtakarításaimat. A gyógykezelés még csak kijönne belőle, de utána mindenképp munkába kellene állnom, ha tanulni is szeretnék.

– Mint mondtam, a szanatóriumra igen nagy a kereslet, és minden szabad hely gyorsan elkel. Megbeszéltem Hendricks professzorral, hogy pár óra erejéig foglalja, de aztán…

– Rendben – vágtam rá. Henny egészsége mindennél fontosabb. Azután ráérek állásról gondoskodni magamnak. – Fizetem a költségeket.

Az orvos mosolyogva bólintott.

– Akkor máris értesítem őket.

– És mi van, ha Miss Wegstein nem akarja a gyógykezelést? – kérdeztem. Nem tetszett, hogy Hennyt csak így kihagyjuk a döntésből.

– Biztos vagyok benne, hogy mi ketten meg tudjuk őt győzni. – Dr. Higgins bátorítóan rám mosolygott, majd felállt. – A barátnője igazán szerencsés. Ha valahol az utcán esett volna össze, könnyen lehet, hogy már halott lenne. Önnek köszönheti, hogy életben van. És hogy kaphat egy második esélyt.

– Köszönöm, dr. Higgins – feleltem, kezet ráztam vele, és elhagytam a rendelőt.

A metrón ülve szinte semmit sem fogtam fel a környezetemből. Azon morfondíroztam, milyen munkát tudnék vállalni, amiből a tanulmányaimat is finanszírozhatnám. Ám Madame Rubinstein cégén kívül nem jutott eszembe egyetlen olyan hely sem, ahol elég jól fizetnének.

Hazaérve éreztem, mennyire felkavartak és egyben mennyire letaglóztak az aznapi események. Sóvárogva gondoltam azokra az időkre, amikor nap mint nap bementem a madame laboratóriumába, vagy amikor Miss Ardennek rendeztem be a szépségfarmot. Most minden ismét bizonytalanná vált. Az egyetlen biztos pont az életemben Darren volt. Na és persze Henny, még ha jelenleg kimerülve, a saját démonjainak leküzdésével volt is elfoglalva.

A konyhába mentem, és főztem magamnak egy kávét. Aztán leültem az asztalhoz. A prospektusok a tálalópolcon elérhető közelségben hevertek. Tekintetem akaratlanul is rájuk vándorolt. Eszembe jutott a pillanat, ahogy Párizsban az előtt a kirakat előtt álltam, és megesküdtem, hogy mindenképp véghez viszem a tervem. A gyermekemért. Magamért.

A legmélyebb nyomorúságból is sikerült kilábalnom – Helena Rubinstein segítségével. Vajon segítene nekem most is? És vajon miféle árat kérne érte?

Hirtelen támadt egy ötletem. És már tudtam is, mit kell tennem.

Amíg Darren haza nem jött, tűkön ülve vártam. Ha a tervem működik, szükségem van a beleegyezésére, gondoltam.

Amint nyílt az ajtó, máris felugrottam a székemről, és kiléptem az előszobába.

Darren csodálkozva nézett rám.

– Szia, drágám, valami baj van?

– Házasodjunk össze! – válaszoltam.

Darren értetlenül nézett rám.

– Igen, persze hogy összeházasodunk. Hiszen ebben már megegyeztünk, vagy nem?

– Házasodjunk össze most! – pontosítottam. – Ezen a hétvégén. Vagy akár holnap, mindegy.

– De miért ilyen hirtelen? – kérdezte, miközben a táskáját letette. – Történt valami?

A falnak dőltem.

– Beszéltem az orvossal. Azt mondja, jó lenne, ha elkísérném Hennyt a szanatóriumba.

– Ehhez nem kell házasnak lenned.

– Nem, de én szeretném finanszírozni a szanatóriumot. Körülbelül ezerötszáz dollárba kerülne, ha vele tartanék. És ahogy látom a helyzetet, muszáj lenne elkísérnem.

– Hát, az nem kevés.

– Akkoriban ő volt az egyetlen ember, aki mellettem állt, és megmentett a csatornától. Tartozom neki ennyivel – bámultam a cipőm orrát. – Már annyit gondolkodtam rajta, és mindig ugyanarra a következtetésre jutok: meg kell próbálnom Helena Rubinsteinnél. – Vártam egy pillanatot, hogy megemészthesse az új információt. – De már úgy szeretnék belépni a madame ajtaján, mint a feleséged. Nem hagyhatom, hogy újabb záradékot írasson alá velem. Már férjezett nőként akarok vele szembenézni.

Darren elismerően pillantott rám.

– Komolyan mondod?

Nem igazán tudtam eldönteni, hogy a házasságra gondol, vagy arra, hogy újra Rubinsteinnek akarok dolgozni.

– Gondoltam, a barátainkat azért meghívhatnánk – folytatta azután. – És Henny is biztosan örülne, ha táncolhatna az esküvődön. Különben meg te is azt mondtad, hogy egy esküvő semmit sem ér mulatság nélkül.

– Megünnepelhetnénk – válaszoltam. – Amikor Henny kijött a szanatóriumból. Vagy ha már lesz munkám. Vagy amikor beiratkozom a főiskolára. – Elszántan összeszorítottam a kezem.

– Ez eltarthat egy darabig. – Darren mély lélegzetet vett, felfújta az arcát, majd lassan kiengedte a levegőt.

– Kérlek, Darren! Ez fontos lenne. A jövőnk miatt és miattam.

– Nos, ez egy kicsit meglepett. – A pillantása azonban olyan szeretetteljes volt, hogy a szívem megtelt melegséggel, és a feszültség, ami akkor emésztett, szinte teljesen feloldódott. – De ha belegondolok, miért is ne?

– Nem akarlak kényszeríteni semmire.

– Állj! – mondta, és megcsókolt. – Tudod, milyen szívesen elvennélek, akár most azonnal. Csak adj egy kis időt, amíg találok egy tiszteletest, aki gyorsan összeesket minket. És jegygyűrűt is kell vennem. Már ha nincs szükségünk másra.

– Köszönöm! – A nyakába borultam, és megcsókoltam. Olyan határozottan és szenvedélyesen, hogy meg sem próbált ellenkezni, amikor behúztam a hálószobába.

4. FEJEZET

A következő vasárnap hajnalok hajnalán indultunk Woodbridge-be. Nem volt könnyű olyan tiszteletest találni, aki csak úgy spontán vállalta, hogy összead minket. Darrennek ebben a Hartford melletti kisvárosban mégis sikerült ráakadnia egyre.

– Ez a Brown tiszteletes kedves fickónak tűnik – magyarázta, miközben körbevezetett a templom épületében. – Azt mondta, boldogan összead minket. Feltéve, ha nem jelent gondot, hogy ez egy katolikus esküvő.

– Nekem nem – válaszoltam, hiszen örültem, hogy a tervem máris valóra válhat. – És legközelebb protestáns esküvőd lesz, ne felejtsd!

Darren megölelt.

– Nem fogom elfelejteni. És engem sem zavar. Végül is mindannyian ugyanabban a Bibliában hiszünk, nem igaz?

Még soha nem láttam Darren kezében a Bibliát. Sőt, biztos voltam benne, hogy a rendetlen könyvespolcán egyetlen példány sem található belőle. Vagy ha mégis, az valahol egészen hátul lehetett. De alapvetően igaza volt.

Beszerezte a jegygyűrűket is, bár nekem nem mutatta meg.

– Hamarosan meglátod, és hordani is lesz még időd bőven – közölte múltkor, amikor a dobozkával a zsebében eltűnt a hálószobában.

Persze kileshettem volna, ha nagyon akarom, de úgy döntöttem, inkább legyen meglepetés.

New York ebben a korai órában sokkal kevésbé tűnt forgalmasnak, mint máskor. Már-már kezdtem magam úgy érezni, mint annak idején, amikor egyik reggel kirándulni indultunk.

Ezer és ezer pillangó verdesett a gyomromban. Nyugtalanul igazgattam a bézs ruhámat. Nagy hirtelenjében úgy találtam, ez a ruhadarab méltó leginkább egy esküvőhöz. Igazából mindig is úgy képzeltem, hogy ezen a napon nagy ünnepség lesz, de ez most vészhelyzet volt. Az ünneplést majd később bepótoljuk.

A legfontosabb, hogy hamarosan Sophia O’Connor leszek.

Akkor a madame- vagy Miss Arden-féle zsarnokok többé nem írhatják elő nekem, hogyan alakítsam a magánéletem. És a leánykori nevem elvesztésével végre az apámmal is megszakadna minden kapcsolatom.

Hennyvel szemben volt némi lelkiismeret-furdalásom. Amikor legutóbb nála jártam, sokat beszélgettünk a gyógymódról, amire igen pozitívan reagált. De hogy Darren és én össze akarunk házasodni, azt nem említettem. Reméltem, megérti az indokaimat, amikor utólag elmondom majd neki.

– Biztos vagy benne, hogy Billy rá tudta venni Lucyt? – kérdeztem nyugtalanul.

Billy Holmes Darren egyik barátja volt még New Yorkból a kezdet kezdetén. A tanulmányaik során ismerték meg egymást.

Eddig mindössze hallomásból ismertem, mert épp Bostonban dolgozott, és csak ritkán volt alkalma találkozni Darrennel. A felesége, Lucy lesz a koszorúslányom – ha lehet hinni Billynek.

– Persze, boldogan vállalja – felelte Darren. – Elég csendes, de nagyon kedves nő. És ha Billy kéri, képtelen nemet mondani.

Ez némileg megnyugtatott.

– Ha meg nem, akkor szerzünk valakit az utcáról – viccelődött Darren. – Jó móka lenne.

– Az ég szerelmére! Elég baj, hogy nincs mellettem Henny. De hogy egy idegennel helyettesítsük… Szó sem lehet róla!

– Lucyt sem ismered.

– Ő legalább a barátod felesége. Ez mégiscsak összeköt vele.

Darren hirtelen leállt az út szélén az autóval.

– Biztos vagy benne? Még visszafordulhatunk.

Megráztam a fejem.

– Nem. Nem fordulunk vissza. Hacsak te nem akarod.

– Én egyetlen dolgot akarok, Sophia Krohn. Téged feleségül venni.

– Akkor megegyeztünk. – Megsimogattam az arcát, odahajoltam hozzá, és megcsókoltam. Majd beindította a motort, és visszakeveredtünk a forgalomba.

Woodbridge méretét tekintve egy nagyobbacska falura emlékeztetett. Olyan békésnek és hangulatosnak tűnt, hogy egy képeslaptervezőnek is jó témát adott volna.

Fehérre festett faházai a díszes előkertekkel és a rózsás kerítésekkel különösen impozánsnak hatottak. Vajon tudnék élni egy ilyen helyen? Az egyik ház egy kicsit Maine Chance-re, Miss Arden szépségfarmjára emlékeztetett. Kisebb volt ugyan, és nem tartozott hozzá annyi melléképület, de nagyon hasonlított rá.

Nem, feleltem magamnak. Bármennyire is szép, én városi lány vagyok. Imádom az emberek energiáját, a házak magas homlokzatait, meg ahogy a felhőkarcolók ablakain reggel és este visszatükröződik a nap.

Egy, a többinél valamivel nagyobb fehér épülethez hajtottunk, amiről elsőre nem is gondoltam volna, hogy templom. Nyeregtetős ház volt, meglehetősen kicsi ablakokkal, az ajtó mellett borostyán nyújtózott felfelé. Aztán a szomszédos harangláb felé pillantottam.

A vaskerítés előtt egy sötét autó várakozott, amely nagyon hasonlított a miénkhez. Darren már emelte is a kezét, hogy kiintegessen a leeresztett kocsiablakon.

– Ők azok – magyarázta. – Rájuk tényleg lehet számítani.

Amint az autó utasai meglátták, hogy mi vagyunk, máris kiszálltak. A férfinak sötét, hátrafésült haja volt, és kissé bő, barna tweedöltönyt viselt. A nő, ha minden igaz, Lucy, halványsárga ruhát húzott, gyönyörűen kiemelve enyhén napbarnított bőrét.

– Milyen csodásan néz ki – jegyeztem meg Darrennek.

– Látod, jó kis koszorúslány lesz belőle.

– Csaknem ragyogóbbnak tűnik, mint a menyasszony.

Darren magához húzott, és megcsókolt.

– Csak képzelődsz. Nálad nincs ragyogóbb.

– Remélem, az esküvő után is ezt mondod majd.

– Mindig ezt fogom mondani – válaszolta, azután kivette a kulcsot, és kiszállt. Követtem őt.

– Az istentiszteletnek már egy órája vége – mondta Billy vigyorogva, ahogy felénk közeledett. – Látnotok kellett volna, ez a tiszteletes nagyon érti a dolgát.

– Nem ezért vagyunk itt, hiszen tudod – felelte Darren kacsintva, majd felém fordult. – Ő a menyasszonyom, Sophia Krohn. Sophia, ő pedig régi barátom, Billy Holmes, valamint csodálatos felesége, Lucy.

– Te sármőr – mondta neki a nő hízelegve, miközben a kezét nyújtotta felém. – Örülök, hogy megismerhetem, Sophia.

– Én is – válaszoltam, és megráztam Lucy kezét. A férje egy darabig behatóan nézett Darrenre és rám, majd megállapította:

– Nagyon szép pár vagytok. Nem is tudtam, hogy Darrennek ilyen jó az ízlése.

– Mindannyiunknak vannak tévedései – válaszolta Darren, a kezét a derekamra téve. – De egy nap találkozunk azzal az eggyel, és tudjuk, hogy ő az igazi.

– Az már biztos. – Billy magához húzta Lucyt, és megcsókolta.

Akaratlanul is mosoly jelent meg az arcomon. Vajon néhány év házasság után még mi is ilyen szerelmesek leszünk?

– Itt is a tiszteletes – szólt Billy, fejével az egyenesen felénk siető, fekete öltönyös férfi felé bökve.

Meglepetten konstatáltam, hogy Brown tiszteletes milyen fiatal. Talán negyvenéves lehetett, nem több. A berlini templomban, ahová régen jártunk, én eddig csak csupa ősz hajú papot láttam.

Barátságosan felénk nyújtotta a kezét.

– Üdvözlöm önöket az én kis parókiámon. A templom nem túl nagy, de remélem, tetszik majd. Ez egy történelmi jelentőségű hely. A zarándokatyák ezen a helyen tartották első istentiszteleteiket. Azóta párszor átépítették, de még mindig érezni lehet a múlt szellemét.

– Valóban nagyon szép templomuk van – válaszoltam. – Hálás köszönet, hogy ilyen rövid időn belül vállalta az összeesketést.

– Szóra sem érdemes. Mennyivel felemelőbb itt összeházasodni, mint valami part menti uszályon… Úgy hallottam, mostanában kezd divatba jönni.

Darren ravaszkásan rám mosolygott, mintha ő is jó ötletnek tartaná.

– Jöjjenek, beszélgessünk egy kicsit, hogy megtudjam, ki is ez a szerencsés pár!

A papot a templom melletti házába kísértük. A környékre jellemző, fával burkolt, verandás, kétszintes épület volt.

A pap házvezetőnője nyilvánvalóan épp kávét főzött, a finom illat egészen a dolgozószobáig elkísért minket.

– Mary, hozna a vendégeinknek egy kávét? – kérte a pap a folyosón.

– Igen, uram! – felelte egy női hang, majd a férfi becsukta maga mögött az ajtót.

– Kérem, foglaljanak helyet! – mondta, és az íróasztala előtti két székre mutatott. A szoba teljesen úgy festett, mint egy közjegyző irodája. A falakat vörös lambéria borította, a magasba nyúló polcokon pedig számos könyv és dosszié sorakozott.

Brown a súlyos, szintén vörösesbarna íróasztal mögött helyezkedett el.

– Azt mondják, ez az asztal olyasvalakié volt, aki George Washington kémjeként tevékenykedett – jegyezte meg, áhítattal simogatva az asztallapot. – Az elődömnek egy csomó ilyen és ehhez hasonló története volt. Néha úgy érzem, mintha egy múzeumban élnék.

– Nem tudná egy kicsit… modernizálni a házat? – kérdeztem.

Nevetett.

– Megtehetném, de mit szólna hozzá a közösség? Az emberek hozzászoktak ehhez a házhoz. Valószínűleg azt hinnék, hogy elment az eszem, ha hirtelen modern művészeti alkotásokat akasztanék a falakra.

– Mert ön ezt szeretné? – kérdeztem.

– Ez igazából attól függ, mit óhajt a közösség – felelte, és a szavaiból ki lehetett hallani némi sóvárgást. – De térjünk is rá a jelenlétük okára!

Ebben a pillanatban kopogtak az ajtón, és a házvezetőnő jelent meg egy tálcával. A kávé illatát most már egészen közelről lehetett érezni.

– Köszönöm, Mary – mondta a pap, miután a házvezetőnő, egy fiatal, húszas évei közepén járó, barna kontyot viselő nő letette elénk a csészéket és a kávéskannát.

– Van valami konkrét oka ennek a hirtelen házasságkötésnek? – kérdezte Brown, amikor a házvezetőnő távozott. Miközben az italt töltötte, nem kerülte el a figyelmem, hogy a pillantása röviden a hasamra tévedt.

Minden világos. Nyilvánvalóan azt hitte, terhes vagyok.

– Semmi olyan, ami ne egyezne az egyház erkölcseivel – feleltem. – A közeljövőben nem tudunk összeházasodni. Családi okok miatt. Ezért szeretnénk most.

Azt azért mégsem válaszolhattam, hogy így akarom megakadályozni a potenciális főnökömet abban, hogy a jövőben egy házassági záradékot kényszerítsen rám.

– Talán be kell vonulnia a hadseregbe, Mr. O’Connor? – fordult Darrenhez.

– Nem, olyan fiatal azért már nem vagyok – mondta mosolyogva. – Nem, igazából tényleg arról van szó, amit a menyasszonyom mond. Szeretnénk örökre összekötni az életünket, hogy az elkövetkező hónapok kihívásaival egy emberként nézhessünk szembe.

Ennél jobban magam sem fogalmazhattam volna. És a pap is elégedettnek tűnt, mert bólintott.

– Rendben van, akkor szeretnék tisztázni néhány formaságot.

Először is be kellett mutatnunk neki a személyes okmányainkat. Ekkor tűnt fel neki, hogy Németországból származom. És hogy protestáns vagyok.

– Tervezi, hogy ön is a férje felekezetét választja? – kérdezte, mire én a fejem ráztam.

– Nem – feleltem.

Ezt ő egy fejbólintással nyugtázta.

Ekkor a hitről és a Bibliáról szóló kérdések következtek. Lenyűgözött Darren, aki szinte mindenre azonnal tudta a választ. Szerencsére a lelkész elnézte, hogy én a legtöbbször nem tudtam mit felelni.

Miután Brown felvázolta a ceremónia menetét, Darrennel együtt bementek a templomba, miközben mi a bejáratnál vártunk. Bár már előtte is látott engem, addig nem léphettem be – a koszorúslányt követve –, ameddig fel nem csendült az orgona hangja.

Lucy idegesen igazgatta a blézerét. Már-már úgy, mintha nem is én, hanem ő lenne a menyasszony.

– Jól meggondolta? – kérdezte.

– Mit? – kérdeztem vissza. – Az esküvőt?

– Ha tehetném, én visszafordítanám az idő kerekét.

Meglepetten néztem rá. De hiszen egyáltalán nem tűnt boldogtalannak, ahogy ott Billy mellett állt. Éppen ellenkezőleg.

– Na de miért? Van valami probléma?

– A házasság maga a probléma. Ami minket, nőket a gyerekhez és a tűzhelyhez bilincsel. Még akkor is, ha a férj számára nem jelent gondot a másik önmegvalósítása. A házimunka akkor is mindig a feleségre marad. Majd meglátja.

Már épp azon voltam, hogy mindezt megcáfoljam, amikor hirtelen a házvezetőnő szaladt felénk. Kezében egy virágcsokorral, ami teljesen úgy festett, mintha ebben a pillanatban szedte volna a kertben.

– Tessék! – mondta kissé lihegve. – Egy menyasszony mit sem ér csokor nélkül. Minden jót önnek!

– Köszönöm, ez igazán nagyon kedves magától – feleltem a csokorra pillantva. Volt benne néhány szál rózsaszínű őszirózsa, fehér fátyolvirág és bíborszínű szegfű. Nem éppen az a hagyományos menyasszonyi csokor, de nekem nagyon tetszett. Vajon a pap felismeri a virágokat?

A következő pillanatban egy harmóniumon felharsantak az esküvői bevonuló első taktusai. Lehet, hogy a tisztelendőnek íróasztala volt Washington idejéből, a templomnak viszont nem tellett rendes orgonára. De ez igazán mellékes volt. Bárki is ült a harmóniumnál, nagyon szépen játszott.

A házvezetőnő még utoljára bátorítón biccentett, aztán sarkon fordult, és visszasétált a házba.

– Indulhatunk? – kérdeztem, Lucyre pillantva. A nő bólintott, és kisimította a ruháját. Már majdnem elindultam, amikor a karomra tette a kezét.

– Kérem, ne értsen félre! A Billyvel kötött házasságom sok szép pillanatot szerzett számomra. Nem hinném, hogy valaha is találtam volna nála jobbat. Csak néha elgondolkodom, hogy valami mást is kezdhettem volna az életemmel.

– Még mindig megteheti – feleltem, mire ő szomorú mosolyra húzta a száját.

– Talán. De most már ne várakoztassuk tovább a vőlegényét!

Elgondolkodva tettem meg az első lépéseket. Lucy szerint elsietem a dolgot? Lehet, hogy ezzel tönkretehetem a jövőm?

A gondolatokat, amelyeket a szavaival váltott ki belőlem, igyekeztem gyorsan elhessegetni. Meg voltam róla győződve, hogy helyesen cselekszem. Darren jó ember. És biztos lehettem abban, hogy támogatni fog, bármilyen célt is tűzzek ki magam elé. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint hogy felkereste azokat a bizonyos főiskolákat a nevemben.

Ahogy a templomban elhaladtam a padok mellett, némi szomorúság lett úrrá rajtam. Arra gondoltam, milyen szép lenne, ha anya is ott volna, hogy mindezt lássa. Ha együtt ünnepelhetnénk egy ragyogó ünnepségen, ahogy általában más is teszi…

De mikor volt bármi is normális az én életemben? Azóta a végzetes nap óta, amikor rájöttem, hogy az egyetemi tanáromtól várok gyereket, már semmi sem volt többé normális. És ez talán jobb is így.

Darren a tanúja mellett állt, és annyira meghatottnak tűnt, mint még soha. Billy szeretetteljes pillantást vetett a feleségére, aki mögöttem lépkedett.

Igazán fel nem foghattam, miért mondta azt Lucy, hogy ha tehetné, visszafordítaná az idő kerekét. Na de ki az, aki képes igazán belelátni mások szívébe? Ahhoz meg végképp nem ismertem eléggé Lucyt, hogy tudjam, miféle vágyai és álmai vesztek oda a házasságuk miatt.

Végre Darren mellett álltam, így egyszerre az összes kétséggel teli gondolat tovaszállt. A pap ismertette velünk a házassággal vállalt kötelezettségeinket, és rámutatott, hogy ez egy életre szóló kötelék, amely jóban-rosszban kitart.

Elmondtuk a fogadalmat, felhúztuk egymás kezére a gyűrűt, biztosítottuk a másikat, hogy mindig ott leszünk egymásnak, jöjjenek jó, vagy rossz idők… Nos, a Darren iránt érzett szerelmemet még sosem éreztem annyira mélynek, mint ott és akkor. Ahogy a rám törő bizonyosságot sem: jó helyen vagyok, megérkeztem. Végre újra szilárd támaszra leltem valakiben, és otthonra találtam.

– Most pedig megcsókolhatja a menyasszonyt – zárta a beszédét a pap, mi pedig nem haboztunk megtenni ezt, miközben Billy ujjongásban tört ki, Lucy pedig lelkesen tapsolt.

Az esküvőnket egy hartfordi étteremben elköltött vacsorával ünnepeltük, ahol végre kicsit többet is megtudhattam Billyről és Lucyről. Két gyerekük volt, rájuk jelenleg Billy édesanyja vigyázott. Lucy elmesélte, hogy valaha irodalmat tanult, és úgy tervezte, elkezd könyveket írni. De a családi élet eddig nem nagyon hagyott neki időt ilyesmire.

Kezdtem érteni a templom előtt mondott szavait. Ugyanakkor továbbra is azon töprengtem, hogy vajon tényleg nincs rá semmi mód, hogy megvalósítsa az álmait. Ismeri egyáltalán a férje a vágyait és a gondolatait? Vagy nem is mer róla előtte beszélni?

Amikor elbúcsúztunk, meghívtuk őket a későbbi nagy esküvői ünnepségre.

– De legközelebb szmokingban gyere ám! – viccelődött Darren a búcsúzásnál.

– Csak ha francia pezsgővel kínálsz.

– Jövő héten már küldöm is a megrendelést. – Nevetve megölelték egymást, majd Billy kezet rázott velem.

– Sok boldogságot, Sophia! Aztán vigyázzon rá!

– Úgy lesz.

– Élvezzétek a mézesheteket! – mondta Lucy, és mindkettőnket átölelt. Aztán ő is beszállt a kocsiba, majd röviddel ezután elhajtottak.

– És most? – kérdeztem Darrent. Bár gyönyörű nap volt, valahogy mégis némi hiányérzetem támadt. Még semmi kedvem nem volt Darrennel hazamenni. Legszívesebben bezárkóztam volna vele egy buborékba, ahová senki sem juthat be. Igazán kiérdemeltük a mézeshetet, a nászéjszakánkat, nem igaz?

– Van egy ötletem – vágta rá Darren, megragadta a kezem, és a kocsihoz húzott.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– Mindjárt meglátod.

A szívem boldogan kalapálni kezdett. Ha Darrennek valami ötlete támadt, biztosra vehettem, hogy hamarosan különösen szép dolog történik majd velem.

Woodbridge határában egy csinos kis panzióhoz érkeztünk. A kertben kis szökőkút csordogált, a fákon madarak csiripeltek. Olyan volt, mint egy mesebeli házikó. Ezt a benyomást a macska csak megerősítette, aki, mint valami elvarázsolt állat, ránk kacsintva üldögélt a veranda korlátján.

Úgy tűnt, a tulajdonos egy feltűzött szőke hajú középkorú nő, szívesen látja a vendégeket.

– Maggie Moon vagyok – mutatkozott be.

Az ajkamba haraptam. Egy nő egy boszorkányházban egy macskával és egy ilyen névvel…

– Láttuk, hogy szobákat ad ki – mondta Darren. Aztán leesett, hogy amikor templom és lelkész után kutatott, bizonyára a nászéjszakánk helyszínét is előre megtervezte. De vajon miért nem szólt róla?

– Így van – felelte Maggie Moon. Majd olyan szélesen mosolygott ránk, mintha valóban csak most tudta volna meg, hogy összeházasodtunk.

– Nos, akkor lenne egy szobája Mrs. O’Connor számára és számomra? – Darren olyan büszkén nézett rám, mintha valami trófeát nyert volna.

– Hát persze! Van valami különleges oka az itt-tartózkodásuknak? – kérdezte. Most meg mi szükség van erre? – Valahogy mindketten majd kicsattannak… – jött a magyarázat. – Olyan sok jó energiát érzek magukban – tekintett ránk várakozva. – Tudják, ez a nagyapámtól jön – folytatta, amikor látta, hogy zavarunkban azt sem tudjuk, mire akar a végén kilyukadni. – Ő cseroki. Innen a nevem is. Az ősei állítólag gyógyítók voltak, akik különleges kapcsolatot ápoltak a természettel. – Büszkén mosolygott. – Valószínűleg ez engem is meghatároz. Látom, ha az emberek boldogok vagy szomorúak, még akkor is, ha ezt az arcukról kezdetben nem lehet leolvasni.

A mi arcunkra márpedig valóban rá lehetett írva a boldogság, mert Darrennel úgy vigyorogtunk, akár – régi kolléganőm, Ray Bellows szavait használva – a tejbe tök.

– Most házasodtunk össze – felelte Darren, és gyengéden átkarolta a vállam.

– Ó, szívből gratulálok! – Maggie Moon tapsolt egyet. – Akkor már tudom is, melyik szobát adom önöknek.

Aztán szólt, hogy kövessük. Nyikorgó lépcső vezetett a ház első szintjére.

A szoba, amit kinyitott, maga volt a rózsaszínű álom. Miss Arden teljesen odalett volna érte. És minden bizonnyal a madame is, neki ugyanis mindig tetszett a rózsaszín. Csak egyszerűen nem akarta, hogy a termékei ugyanúgy nézzenek ki, mint a versenytársáé.

Az elegáns tapéta halvány rózsaszínű selyemdamasztból készült, amelybe finom rózsákat szőttek. Vagy valami régi örökség a múltból, amelyre jól vigyáztak, vagy valami új szerzemény, viszont akkor egy vagyonba kerülhetett.

– Épp telihold van – magyarázta Maggie Moon. – Ilyenkor a legjobb a rezgés ebben a szobában. Lehet… – Megtorpant, és jelentőségteljes mosolyt öltött magára. – Lehetséges, hogy ez után az éjszaka után már nem csak ketten lesznek.

Darren kissé értetlenül ráncolta a homlokát, ám én mindjárt értettem. Azt remélte, hogy itt fogan meg majd a gyermekünk.

Darrenre pillantottam. Lehetséges lenne? Vajon ő is szeretné?

Én nem igazán tudtam, mit akarok. Továbbra is ott tátongott egy hatalmas lyuk a szívemen, ott, ahol a kisfiamnak, Louis-nak kellett volna lennie. De hogy egy másik gyerekkel töltsem ki azt az űrt? Most, hogy annyi mindent elterveztem? Amikor annyi tennivaló várt rám?

– Majd meglátjuk – válaszoltam kitérően, és belekaroltam Darrenbe. Ezzel a vendéglátónknak is jeleztem, hogy most már szeretnénk kettesben maradni.

Ő meg is értette.

– Nos, akkor magukra hagyom önöket. Ha bármire szükségük lenne, csak hívjanak! Odalent leszek. Nemrégiben telepítettem egy házi telefonrendszert. El sem hinnék, mennyi munkát vesz le a vállamról. A reggeli hat és tíz között esedékes.

Megköszöntük, mire eltűnt az ajtó mögött.

Egymásra néztünk. Mr. és Mrs. O’Connor. Még mindig hihetetlen érzés volt, de tudtam, hogy helyesen cselekedtünk.

Noha a panzióban még a falnak is füle volt, szenvedélyesen szeretkeztünk. Az sem érdekelt, hogy Maggie Moon esetleg meghallja.

– Na, és hogy érzi magát az újdonsült Mrs. O’Connor? – kérdezte Darren, amikor később szorosan egymás mellett feküdtünk az ágyon.

– Nagyon jól – válaszoltam. – Boldogan. Legyőzhetetlenül.

Darren felnevetett, és homlokon csókolt.

– Egy ilyen válaszra is csak te vagy képes.

– Dehát, ha így van… – A szívemhez szorítottam a kezét. Még soha nem éreztem ilyen melegséget és ilyen biztonságot. – Úgy érzem, fákat tudnék kitépni gyökerestül.

– Én is – felelte, a vállamat simogatva.

Egymás szemébe néztünk, és próbáltam elképzelni, vajon milyen lesz az életünk. Volt néhány kérdés, hogy milyen munkánk lesz, hogy milyen célokat követünk majd… De leginkább arra gondoltam szívesen, hogy nap mint nap vele ébredek, és mellette alszom el. Hogy mindennap viccelődünk, vagy megbeszéljük egymás problémáit, és azzal az érzéssel csókolhatom meg, hogy jó helyen vagyok mellette.

Másnap reggel Maggie Moon széles mosollyal fogadott. Vajon sejtette, hogy mivel töltöttük az éjszakát? Biztosan. De az ifjú házasoktól valószínűleg nem is várt mást. Szívhez szóló jókívánságokkal búcsúzott el tőlünk, mi pedig visszatértünk New Yorkba. A gyomrom a várakozástól bizsergett.

Az út most már szabad volt előttem, senki sem kényszeríthetett arra, hogy egy állás kedvéért feladjam a magánéletem, a boldogságom.

5. FEJEZET

Hétfő délután félelemmel vegyes érzelmekkel mentem be a kórházba. Vajon miként fogadja Henny a házasságunkat Darrennel, és azt, hogy csak most szólok róla?

Kórterméhez közeledve a szívem egyre hangosabban zakatolt.

Vajon megérti, hogy a madame miatt jutottam erre a döntésre? Miközben még azt sem tudtam, hogy újra alkalmazna-e…

Idegesen, a kezem tördelve álltam meg az ajtaja előtt. Máskor azonnal berohantam volna, de most haboztam.

Amikor meghallottam a nővért közeledni a folyosón, végre sikerült összeszedni magam, és bekopogtam.

Ahogy meghallottam Henny hangját, beléptem. Közben észrevettem, hogy a szomszédos ágyon is össze van gyűrve a takaró. Tehát társaságot kapott.

– Szia, Henny! – köszöntem neki.

A barátnőm felegyenesedve ült az ágyán, mellette a kis asztalkán egy kávéscsésze és egy tányér, amin csupán néhány morzsa árválkodott. Az elmúlt pár napban is látványosan gyógyult. Olyannyira, hogy már kendőt sem kellett viselnem az arcom előtt.

– Szia! – kiáltotta szokatlanul vidáman. – Nem fogod elhinni, mi történt ma.

– Mi? – kérdeztem, miközben körbepillantottam. A szomszédjának nyoma sem volt.

– Valami olyasmit kaptunk, ami úgy néz ki, mint egy sütemény. Nem tudom, pontosan mit, de nagyon finom.

– Örülök neked – feleltem. – És ahogy látom, most már szobatársad is van.

Henny bólintott.

– Valamivel öregebb nálam és nagyothall, de igazából egészen kedves. Most épp az orvosnál van. Fogalmam sincs, mi lehet a baja. Csak angolul beszél. Próbáltam németül és franciául, de egyiket sem érti.

Úgy tűnt azonban, ez nem zavarja. A jelek szerint egy másik ember jelenléte még egy ilyen helyen is jobb kedvre tudta deríteni.

Annál nagyobb súly nehezedett az én szívemre. Lehet, hogy jobb, ha inkább máskor számolok be neki… De mégsem, döntöttem. Ha tovább halogatom, később talán még dühösebb lesz rám.

– Henny, valamit el kell mondanom – kezdtem szorító érzéssel a mellkasomban –, bizonyára emlékszel, mit kért tőlem Madame Rubinstein annak idején.

Henny kissé értetlenül nézett rám.

– A házassági záradék – pontosítottam. – Ez volt a feltétele annak, hogy nála kezdhessek dolgozni.

Úgy tűnt, leesett neki.

– Mi van vele? – kérdezte.

– Nos, hát én… – Mély lélegzetet vettem, kezem a táskám köré kulcsoltam. – Darren és én a hétvégén összeházasodtunk.

Egy pillanatra olyan csend lett, hogy a légy zümmögését is hallani lehetett.

– De esküszöm, csak azért, hogy már férjezett nőként állhassak a madame elé, amikor újra állásra jelentkezem nála, és ez a záradék még csak ne is kerüljön említésre – folytattam. –Emellett természetesen lesz még polgári esküvőnk is, és akkor szeretném, ha te lennél a koszorúslányom. Ezt változatlanul így kívánom.

Henny hirtelen úgy megmerevedett, akár egy márványoszlop.

– Szóval férjhez mentél.

– Igen, és esküszöm, tényleg gyorsan kellett döntenünk. De nagyon szeretném, ha a későbbiekben majd te lennél a koszorúslányom.

Szomorú pillantást vetett rám.

– És ki volt melletted? Ide ugyanúgy kellett egy tanú, nem?

Reszketve bólintottam.

– Darren megkérte az egyik barátját. Az ő felesége volt a tanúm.

Henny sokáig hallgatott, a szívem minden egyes pillanatban nehezebb és nehezebb lett. Legszívesebben felkiáltottam volna: Mondj valamit! Kiabálj, ha kell, de mondj valamit!

Valójában azonban meg sem tudtam szólalni. És úgy tűnt, Hennynek is időre volt szüksége, hogy az imént hallottakat megeméssze.

– Kérlek, értsd meg, téged most nem kérhettelek fel! – folytattam egy idő után, bár már nem reménykedtem abban, hogy a szavaim bármin is változtathatnának. – Az orvosok nem engedtek volna ki.

Még mindig nem szólt semmit, csak üresen bámult el mellettem.

– Azért elmondhattad volna – szólt csendesen. Csalódottságot éreztem a hangjából. – Hisz még mindig a barátnőd vagyok, vagy nem?

– Ó, hát persze hogy az vagy – bizonygattam gyorsan. – Ennek semmi köze hozzád. Én…

Henny pillantása szakított félbe.

– Én… Én nem bántam volna – mondta –, úgy értem, a te életed, a te döntésed. De miből állt volna elmondani?

– Úgy gondoltam, nagyon rosszul érintene téged. Kérlek, bocsáss meg!

De ha őszinte akartam lenni, csak a tanulmányaimra és a madame-ra gondoltam. És most kegyetlenül rosszul éreztem magam emiatt.

Rám pillantott.

– Tudod, hogy mindig csak a legjobbat akartam neked. És ha ez a Darren a legjobb…

– Ő az – feleltem. De abban a pillanatban valójában csak az járt a fejemben, hogy a madame ne tudjon megint házassági záradékot kényszeríteni rám. Eltekintve persze attól, hogy tényleg szerettem Darrent, és aligha tudtam volna jobbat elképzelni, mint hogy a felesége legyek.

– Meg persze a tanulmányaid, igaz? – Tétova mosoly suhant át az arcán.

– Mind a kettő egyformán fontos. – Egy pillanatra megálltam, és fürkésző pillantást vetettem Hennyre. Vajon megbocsátott? Vagy mindjárt elküld? – Henny? – kérdeztem, miután egy darabig csak hallgatott. – Meg tudsz nekem bocsátani?

Kicsit habozott, aztán bólintott:

– De legközelebb engem is beavatsz minden fontos dologba, jó? Hiszen én vagyok az utolsó, aki bármiről is le akarna beszélni. Egy esküvő pedig nagyon fontos, még akkor is, ha nem tudok ott lenni, hogy veled ünnepeljek.

– Ott leszel! – A keze után nyúltam. – Ígérem, hiszen ez csak szükségmegoldás volt. Holnap úgy tervezem, már tényleg elmegyek Madame Rubinsteinhez, ugyanis pénzre van szükségem a tanulmányaimhoz.

– És az én gyógykezelésemre, ugye? – kérdezte. Amikor kissé megrökönyödve néztem rá, hozzátette: – Az orvos mindent elmondott. De nekem fogalmam sincs, miből fogom visszafizetni.

– Nem kell visszafizetned – válaszoltam. – Mi korábban is mindig segítettünk egymásnak. Most én jövök, oké?

– Oké – ismételte meg. Méghozzá azzal a szóval, amit én már annyira megszoktam, hogy fel sem tűnt, de neki még elég furcsán hangozhatott.

Rámosolyogtam.

– Meglásd, jól elleszünk mi ott ketten!

6. FEJEZET

Másnap reggel annak az irodaháznak a homlokzatát tanulmányoztam, ahol a Rubinstein Inc. központi irodája is helyet kapott. Odafent – ahol az üvegen a felhők tükröződtek – ült a madame, és vitte sikerre a kozmetikai szuperbirodalmat, amit irányított. Ahogy az utóbbi időkben az újságban olvastam, a birodalom újra növekedésnek indult, még ha a gazdasági válság továbbra is éreztette hatását. Úgy látszik, a nők a válságban sem akartak lemondani a szépségről.

Ahogy idefelé jöttem, némi nyugtalanság lett úrrá rajtam, most mégis azt éreztem, hogy újra elszánt vagyok. Átléptem az üvegajtón, és a pult felé lépdeltem. A hölgy, aki régen a vendégeket fogadta, már nem volt ott. Ehelyett egy fiatal nő állt előttem, göndörített gesztenyebarna hajjal, és élénkpiros rúzzsal az ajkán, ami gyönyörűen passzolt az általa viselt piros virágos blúzhoz.

– Madame Rubinsteinhez jöttem – mondtam. – A nevem Sophia O’Connor.

– Van időpontja? – kérdezte a recepciós hölgy.

– Nem, én… Én egy sürgős ügyben szeretnék beszélni vele.

– Sajnálom, de Mrs. Rubinstein jelenleg nincs bent.

Akkor vajon miért kérdezte, hogy van-e időpontom, ha a madame nincs is itt?

Próbáltam nem mutatni, mennyire csalódott vagyok.

– És mikor jön vissza? – A tekintetem a liftre tévedt. Mi lenne, ha egyszerűen felmennék és bekopognék a madame irodájába?

– Épp Londonban tartózkodik. Eltarthat egy darabig. Látogatásának hossza mindig attól függ, mennyi időt vesz igénybe, amíg mindent elintéz a kirendeltségen.

Csalódottan sóhajtottam. Aztán támadt egy ötletem.

– Hagyhatnék neki esetleg egy üzenetet?

Így ő is megkereshet engem, amennyiben szándékában áll.

A recepciós hölgy úgy nézett rám, mintha ez lenne a legpimaszabb dolog, amit valaha hallott. De aztán átnyújtott egy papírt, egy tollat és egy kis borítékot. Ezzel visszavonultam a várakozóknak fenntartott egyik kanapéra.

A papírt a táskámra tettem, majd a következőt írtam:

Tisztelt Madame Rubinstein!

Szerettem volna személyesen is beszélni önnel, de megtudtam, hogy jelenleg Európában tartózkodik, ezért úgy döntöttem, e rövid íráson keresztül keresem fel.

Anélkül, hogy részletekbe bocsátkoznék, szeretném tájékoztatni, hogy felmondtam a munkaviszonyom az E. Ardennél. És érdeklődnék korábbi ajánlata iránt, vagyis hogy a továbbiakban lenne-e lehetőség a közös munkára. Amennyiben igen, szívesen felkeresném, hogy megbeszéljük a részleteket.

Üdvözlettel:

Sophia O’Connor (született Krohn)

Nagy levegőt vettem, majd még egyszer átfutottam az írást. Alaposan meglepődtem magamon. Nem kellene egy kicsit alázatosabbnak lennem? Ha már egyszer munkát kérek tőle?

A megérzéseim azonban azt súgták, hogy hagyjam az írást úgy, ahogy van. A madame szereti ugyan, ha tisztelik és körbeudvarolják, de arra is jól emlékeztem, milyen becsmérlőn tudott beszélni egyesekről, akik túlzásba vitték a talpnyalást. Ha érdeklem, keresni fog. Ha pedig nem, akkor egy alázatos kérés sem változtat semmin.

Remegő kézzel csúsztattam a levelet a borítékba, és leragasztottam. Aztán felálltam, kihúztam magam, majd visszamentem a recepcióhoz.

– Kérem, gondoskodjon róla, hogy a madame asztalára kerüljön! Nagyon fontos lenne.

– Rendben, Miss O’Connor – felelte.

Már nyitottam a szám, hogy Mrs.-re javítsam, de inkább hallgattam, és csupán megköszöntem a kedvességét.

Az ajtó előtt állva észrevettem, hogy a térdem remeg az idegességtől. Csalódottság lett úrrá rajtam. Úgy hittem, hogy megoldhatom ezt az ügyet, még mielőtt a szanatóriumba indulok. De most már nincs más lehetőség, csak várni és a szorongató kérdésekkel együtt élni: A madame vajon jelentkezik majd? Mennyi időbe telik, amíg visszatér az útjáról?

Az alkalmazottai annak idején sem tudták biztosan, mikor is fogadhatják New Yorkban. Előfordult, hogy csak úgy spontán megváltoztatta a terveit, és Párizsba vagy akár Ausztráliába utazott, egy-egy ellenőrző körútra.

Kicsit lehangoltan érkeztem haza. Darren ezúttal az otthoni íróasztalánál dolgozott.

– És, hogy ment? – kérdezte, amint beléptem az ajtón.

– Madame Rubinstein nem volt ott – feleltem kissé elcsüggedve. – Európában van. Eltarthat egy darabig, amíg visszajön.

Darren odajött hozzám, és megcsókolt.

– Emiatt ne aggódj, drágám! Egyszer csak visszajön.

– A kérdés, hogy mikor – sóhajtottam, majd hozzábújtam.

– Hamarosan – mondta. – Nem is gondolnád, mennyire gyorsan.

Másnap reggel dr. Higgins hívott, hogy közölje, már a következő héten elutazhatunk a Lakeview Szanatóriumba. Biztosított róla, hogy Hennyvel sem lesz semmi baj, és felajánlotta a segítségét, arra az esetre, ha bármi kérdésünk adódna.

Délután meglátogattam Hennyt, hogy elmondjam neki a jó hírt. De dr. Higgins addigra természetesen már minden részletbe beavatta.

– Új ruhatárra lesz szükségem – mondta Henny, a kórházi hálóingét húzogatva. – Attól tartok, nem szívesen látnának ott a régi ruháimban.

Hazavittem Henny régi ruháit, hogy kimossam őket. De még a mosószer – ami a reklámokban ragyogó tisztaságot ígért – sem tehetett a foltok ellen semmit.

– Esetleg kölcsön tudnál adni néhány holmit? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

– Szó sem lehet róla. Saját ruhatárat kapsz. Ha kölcsön is adok neked valamit, azt csakis azért, hogy elkísérhess vásárolni.

– Erre sajnos nem lesz időnk. Dr. Higgins azt mondta, hogy már kedden mennünk kell. És azt sem tudom, kibírnék-e egy bevásárlókörutat.

– Akkor intézem én. Az áruházak tele vannak szebbnél szebb ruhákkal, csak mondd, hogy mit szeretnél!

Henny hirtelen zavarba jött.

– De ez nagyon sokba kerül.

– Ugyan! Ezek a holmik hosszú ideig kitartanak, nem igaz?

Őszintén szólva alig vártam, hogy új ruhákba öltöztessem őt, miközben abban reménykedtem, képes lesz új életet kezdeni az árnyai nélkül, amelyek Párizs óta követték. Jouelle nélkül, aki csaknem tönkretette az életét és az egészségét.

– Na jó – felelte erőtlenül, a szemét lesütve. Tudtam, hogy ez elég kínosan érinti. De az ő állapotában, az újrakezdés kapujában igazán nem volt miért szégyenkeznie. Már gyerekként is mindig segítettük egymást, és örültem, hogy végre elkezdhettem törleszteni az adósságom.

A Macy’sbe már megérkezett az új őszi kollekció, a kabátokhoz és a gyapjúszoknyákhoz azonban még meleg volt.

Hennyvel közösen összeállítottunk egy listát mindarról, amire szüksége lehet – az alsóneműtől kezdve a hálóruhákon, a nappali viseleten át az utazótáskáig.

Enyhe elégtételt éreztem Jouelle irányába. Még ha némiképp gyerekes is volt azt gondolni, hogy vesztett, és én vagyok a győztes fél. Henny ugyanis itt volt velem. Most mindent újrakezdhet, és újra rátalálhat a szerelem. Minden önuralmamra szükségem volt, hogy lehiggadjak. Türelem, mondogattam magamnak. Ahhoz, hogy egy új szerelem rátaláljon, először is az egészségét kell visszanyernie. Ha ez nem sikerül, akkor minden egyes próbálkozása kudarcot vallana.

Este teli szatyrokkal, különböző ruhadarabokkal, blúzokkal, szoknyákkal, blézerekkel megrakodva tértem vissza. Mindenféle színben volt néhány példány, amelyről úgy gondoltam, hogy Hennynek is tetszene.

– Te jó ég, hát ez meg mi? – kérdezte Darren, a zsákmányomat tanulmányozva. – Kiárusítás volt?