ÉRZELMES

KLASSZIKUSOK

JOHN STEINBECK

ÉDENTŐL KELETRE

– regény –

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

John Steinbeck: East of Eden

First published in the United States by The Viking Press in 1952

Copyright © John Steinbeck, 1952

Copyright renewed Elaine Steinbeck, Thom Steinbeck and John Steinbeck IV, 1980

Fordította

Szinnai Tivadar

Hungarian translation © Szinnai Tivadar örökösei, 2025

Felhasznált szövegváltozat:

John Steinbeck: Édentől Keletre, Európa, 1972

Minden jog fenntartva.

© Athenaeum Kiadó, 2025

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-591-3

ISSN 2786-1503

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

PASCAL COVICINAK

Kedves Pat!

Odajöttél hozzám, amikor fából éppen valami kis figurát faragtam, és ezt mondtad:

– Miért nem csinálsz valamit énnekem?

Megkérdeztem, mit szeretnél, és azt felelted:

– Egy ládikát.

– Minek?

– Dolgokat beletenni.

– Miféle dolgokat?

– Mindenfélét, amid csak van – felelted.

Nos, itt a ládika, amit akartál. Beleraktam majdnem mindent, amim van, és még sincs tele. Fájdalom és izgalom van benne, jó és rossz érzés, nemes és aljas gondolatok – a tervezés öröme, itt-ott egy kis keserűség, és az alkotás leírhatatlan gyönyörűsége.

És mindezek tetejébe az a sok hála és szeretet, amit irántad érzek. És a ládika még sincs tele.

JOHN

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

1

A Salinas-völgy szűk, hosszú mélyedés két hegylánc között Észak-Kaliforniában. Közepén kígyózik és kanyarog a Salinas-folyó, amíg végül bele nem ömlik a Monterey-öbölbe.

Emlékszem, gyermekkoromban milyen neveket adtam a füveknek és a titokzatos virágoknak. Emlékszem, hol bujkált a varangyos béka, és mikor ébredeztek a madarak nyáron – és milyen szaguk volt a fáknak meg az évszakoknak – és milyen volt az emberek arca, járása, sőt még a szaga is. Emlékezetem tárházában jelentős helyet foglalnak el a szagok és illatok.

Emlékszem, hogy a Gabilan-hegység a völgytől keletre világos, derűs magaslat volt – csupa báj, csupa napfény, szinte hívogató; az embernek kedve támadt felkapaszkodni meleg lankáira, akárcsak egy szerető anyaölbe. Integető hegyek voltak, barna gyepszőnyegük csupa gyönyörűség. Ám nyugat felől a Santa Lucia sziklái ágaskodtak az ég felé, és elvágták a völgyet a nyílt tengertől. Sötét, komor hegyek voltak, barátságtalanok és veszedelmesek. Mindig úgy éreztem, hogy rettegek a nyugattól, és imádom a keletet. Magam sem tudom, hogyan jutottam erre a gondolatra, hacsak nem az a titka, hogy a Gabilan-hegység csúcsai mögül bukkant elő a reggel, míg az est a Santa Lucia ormairól ereszkedett alá. Lehet, hogy a nap születésének és halálának valami része volt abban, amit a két hegylánc iránt éreztem.

A völgy mindkét oldalán kis folyócskák buggyantak ki a sziklák hasadékaiból, és a Salinas-folyó ágyába ömlöttek. Csapadékos évek telein a folyócskák túláradtak, és úgy megdagasztották a Salinas-folyót, hogy néha csak úgy tombolt és kavargott, medre csordultig telt, majd kiáradt. Letépte a farmok földjének szegélyét, egész holdakat mosott el; csűröket és házakat sodort magával, hogy tutajok módjára billegve és lebegve ússzanak tova. Rabul ejtett teheneket és disznókat meg juhokat, belefojtotta őket barna, iszapos vizébe, és a tengerbe sodorta. Tavasz végén a folyó visszahúzódott medrébe, és előbukkantak a homokzátonyok. Nyáron pedig egészen eltűnt a folyó a föld színéről, legfeljebb néhány tócsa maradt meg az örvényes kutak mélyén, a magas part alatt. Fű és hanga újra kihajtott, a parti füzek kiegyenesítették derekukat, magasba emelve felső ágaikon az ár hordalékát. A Salinas csak időszaki folyó volt. A nyári nap a föld alá küldte. Egyáltalában nem volt szép folyó, de az egyetlen folyó, amivel rendelkeztünk, így aztán még hencegtünk is vele, hogy nedves télen milyen veszélyes, és száraz nyáron mennyire kiszárad. Mert hencegni lehet akármivel, jobb híján. Minél kevesebb az, amink van, annál jobban kell dicsekednünk vele.

A Salinas-völgy mélye a hegyláncok és lankák alatt sík és sima, mert ez a völgy valamikor egy hosszú, keskeny öböl feneke volt, amely száz mérföldnyire nyúlt be a tengerből. A folyó torkolata Moss Landingnél ennek a hosszú belvíznek a bejárata volt, évszázadokkal ezelőtt. Apám egyszer kutat fúrt, ötven mérföldnyire a völgykaputól. A fúró előbb termőföldet hozott fel, majd kavicsot, végül pedig tengeri fövenyt, amely kagylókkal, sőt halcsontdarabkákkal volt tele. Húszlábnyi mélységig homok jött, azután megint fekete föld, sőt egy darab vörösfenyő is – az a fajta elpusztíthatatlan fa, amely nem korhad el. Mielőtt a tenger beöblösödött ide, a völgyet alighanem őserdő borította. És mindez itt történt, közvetlenül a lábunk alatt. És éjjel néha úgy rémlett, hogy érzem a tengert, meg a vörösfenyőerdőt is, amely megelőzte.

A völgy tágas síkjain vastagon terült el a termékeny televényföld. Egy csapadékos tél elég volt ahhoz, hogy utána fű, fa, virág buján kizöldelljen. Ilyen esős évben a tavaszi virágok hihetetlen tömege lepte el a tájat. A völgy egész mélyét, de a dombok lankáit is pipacs és farkasbab szőnyege borította. Egyszer egy asszony azt mondta nekem, hogy a színes virágok még élénkebben ragyognak, ha néhány fehér virágot is hozzáteszünk, hogy elhatárolják a színeket. Minden kis farkasbabszirmot fehér szegélyez, és ezért van az, hogy a rét, amelyet ez a virág borít, minden képzeletet felülmúló pompában tündököl. De a farkasbab közé kaliforniai pipacs foltjai keveredtek. Ezeknek a színe is égő, lángoló – nem mint a narancs vagy az arany, hanem képzeljük el, hogy a színarany folyékony, és fel lehet verni, mint a habot – nos, ez az aranyhab versenyezhetne a pipacsok ragyogásával. A pipacs elvirágzott, a sárga mustár váltotta fel, és igen magasra nőtt. Amikor nagyapám letelepedett itt a völgyben, a mustár olyan magas volt, hogy a lovas embernek csak a feje látszott ki a sárga virágok közül. A hegyoldalon a fű tele volt hintve boglárkával, büdöskével, kakastaréjjal és fekete közepű sárga violával. És valamivel később megjelentek a gyűszűvirág vörös és sárga tömegei. A tűző napot legjobban kedvelő virágok voltak ezek.

A borongós, komor tölgyek árnyékában a vénuszhaj virult és illatozott, a moha lepte vízpartok alatt ötujjú páfrányok és csillagvirágok egész fürtjei csüngtek alá. Azután volt ott harangvirág – habfehér, szinte bűnösen sápadt, apró lámpácskáival. Ezek olyan ritkák és bűbájosak voltak, hogy a gyerek, aki talált egyet közülük, egész nap úgy érezte magát, mintha különlegesen kitüntetett, kiválasztott lény volna.

Amikor eljött a június, a fű kihajtott, majd megbarnult. A dombokat barna szőnyeg borította – nem is barna, inkább arany, sáfrány és vörös leírhatatlan keveréke. És ettől kezdve a következő esőzésig a föld kiszáradt, a folyók elapadtak. A sima földön repedések keletkeztek. A Salinas-folyó eltűnt homokmedrében. Szél száguldott végig a völgyön, port és pelyvát hajtva maga előtt – mind nyersebb és élesebb lett, amint dél felé zúdult. De este elállt. Csikorgó, idegesítő szél volt, láthatatlan porszemek éles tűi szúrták az ember bőrét, marták a szemét. A mezőn dolgozó emberek védőszemüveget viseltek, és zsebkendőt kötöttek az orrukra, úgy védekeztek a kavargó por ellen.

A völgyet dúsan termő, mély televényföld borította, de a dombokon a termőréteg olyan vékony volt, hogy jó, ha a fű gyökeret ereszthetett benne. Ahogy még feljebb hágott az ember, a föld annál soványabb lett, sziklakövek ütköztek ki rajta, míg végül a határvonalon, ahol már a cserjés is megszűnik, nem volt más, csak száraz kavics, amely vakítóan verte vissza a nap sugarait.

Az imént a kedvező évekről beszéltem, amikor volt eső bőségesen. De jöttek az aszály évei is, és rémuralmuk alá hajtották a völgyet. Az esőzés harmincéves ciklus szerint alakult. Ebben volt öt-hat csodás esztendő, tizenkilenc-huszonöt hüvelyknyi esővel – az egész tájat buján belepte a fű. Aztán jött hat-hét közepes év, tizenkét-tizenhat hüvelyknyi esővel. De azután a száraz évek következtek, és néha alig esett több hét-nyolc hüvelyknyinél. A föld kiszáradt, a nyomorúságos fű alig néhány hüvelyknyire emelte fel fejét, és nagy, kopasz foltok tűntek fel a völgyben, akár az ótvar. A tölgyek élénkzöldje megfakult, még a zsálya is szürke lett. A föld megrepedezett, a források kiapadtak, és a barom kedvetlenül rágcsálta a száraz kórót. A farmok és állattenyésztő ranchok gazdái ilyenkor megundorodtak a Salinas-völgytől. A tehenek lesoványodtak, és néha elhulltak az éhségtől. Az emberek még az ivóvizet is hordóban szállították messze földről a farmjukra. Nem egy család szinte ingyen túladott mindenén, és elköltözött a völgyből. És mindig megismétlődött az a furcsa dolog, hogy az aszály éveiben az emberek elfelejtették a bőség éveit, a jó években pedig teljesen megfeledkeztek az aszályról, így volt ez mindig.

2

Ez volt hát a hosszú Salinas-völgy. Története nem tért el az állam többi részének történetétől. Eleinte indiánok lakták, alsórendű fajta, amelyből hiányzott minden energia, leleményesség és kultúra – pondrókon, sáskán és kagylókon éltek, mert még ahhoz is lusták voltak, hogy vadásszanak vagy halásszanak. Azt ették, amit éppen találtak, és nem ültettek semmit. Keserű makkot zúztak porrá, az volt a lisztjük. Még a hadviselésük sem volt egyéb, mint unalmas pantomim.

Azután jöttek a szenvtelen, rideg spanyolok; mohó és anyagias igyekezettel kutattak át mindent – mohóságuk Istennek vagy az aranynak szólt. Lelkeket harácsoltak és ékszereket. De hegyeket és völgyeket is, folyókat és látóhatárt, körülbelül olyasformán, ahogy egy mai ember építkezésre alkalmas telkeket szerez. Ezek a szívós, kiszáradt emberek nyughatatlanul bejárták a partvidéket minden irányban. Nem egy közülük akkora területen telepedett le, mint egy fejedelemség; a birtokokat spanyol királyoktól kapták, akiknek halvány sejtelmük sem volt arról, mit adományoztak. Ezek az első birtokosok szegényes feudális telepeken éltek, barmaik szabadon kóboroltak és sokasodtak. Gazdáik időnként leölték a barmokat a bőr és faggyú kedvéért, míg a húst átengedték a keselyűknek és a prérifarkasoknak.

A spanyolok, amikor odajöttek, úgy érezték, nevet kell adniuk mindennek, amit látnak. Hiszen ez az első kötelessége minden felfedezőnek – kötelessége és előjoga. Nem jegyezhetsz be semmit kézzel rajzolt térképedbe, amíg el nem nevezted. Vallásos emberek voltak, persze, íráshoz, olvasáshoz értő emberek, akik feljegyeztek mindent, és térképeket rajzoltak, s a katonákkal együtt utazó szívós, fáradhatatlan papok, így aztán az első helyeket szentekről nevezték el, vagy vallásos ünnepekről, amelyeket éppen azon a pihenőhelyen ültek meg. Szent van sok, de számuk mégsem kimeríthetetlen, ezért sűrűn találkozunk az első elnevezések megismétlődéseivel. Van nálunk San Miguel, St. Michael, San Ardo, San Bernardo, San Benito, San Lorenzo, San Carlos, San Francisquito. Aztán az ünnepnapok – a Natividad, a karácsony; Nacimiente, a születés; Soledad, a magány. De elneveztek helyeket hangulatról is, amely az egész expedíciót akkor elfogta. Ilyen a Buena Esperanza, a jó reménység; Buena Vista, mert a kilátás gyönyörű volt; Chualar, mert szép. Aztán jöttek a leíró nevek: Paso de los Robles a tölgyfáktól nyerte nevét; Los Laureles a babérfáktól; Tularcitos a mocsár nádasaitól; és Salinas a lúgtól, mely fehér volt, mint a só.

Elneveztek helyeket állatokról és madarakról, amiket láttak – Gabilanest a sólymokról, amelyek itt a hegyekben röpködtek; Topót a vakondokról; Los Gatost a vadmacskáról. Néha magának a helynek a jellege sugallta az elnevezést: Tessajara, csésze és csészealj; Laguna Seca, száraz tó; Corral de Tierra, földsánc; Paraiso, mert olyan volt, mint a mennyország.

Azután jöttek az amerikaiak – még kapzsibbak, mert többen voltak. Elvették a földet, és átalakították a törvényeket, hogy jogcímüket biztosítsák. És a farmok szaporodtak az országban; előbb a völgyekben, majd a lankás domboldalakon; kis, sövénnyel elkerített faházak, melyeknek fedele vörös faháncsból készült. Ahol csak egy erecske szivárgott elő a földből, máris felbukkant mellette egy házikó, és gyarapodni kezdett egy család. Muskátli- és rózsadugványokat ültettek az ajtó elé, az udvarba. Az ösvényeket keréknyomok váltották fel, kukorica-, árpa- és búzaföldek négyszögei ugrottak ki a vadmustár sárga tengeréből. A forgalmasabb utak mentén vegyeskereskedésbe és kovácsműhelybe botlott az ember minden tíz mérföldnyire. Később ezekből sarjadtak ki a kisvárosok: Bradley, King City, Greenfield.

Az amerikaiak emberibb neveket adtak a helyeknek, mint a spanyolok. Amint a völgyek benépesültek, a helynevek mindinkább ott történt eseményekre utalnak. Szerintem valamennyi közül ezek a legelbűvölőbbek, mert minden név egy-egy elfelejtett történetet idéz fel. Olyan nevekre gondolok, mint Bolsa Nueva, az új erszény; Morocojo, a sánta szerecsen (vajon ki volt ő, és hogy került oda?); a Vadló-szakadék, a Prériló-lejtő, a Gatyakorc-szakadék. A helyek elárulják azoknak a szellemét, akik elnevezték őket, elismerően vagy gúnyosan, a leírás poétikus vagy ócsárló hangján. San Lorenzónak el lehet nevezni akármit, de a Gatyakorc-szakadék vagy a Sánta Szerecsen már egészen más dolog.

A szél végigsüvített a telepeken délutánonként, és a farmerek eukaliptuszokból védősávot ültettek mérföldnyi hosszúságban, nehogy a szél elfújja a felszántott termőföldet. Körülbelül így festett a Salinas-völgy, amikor nagyapám idehozta feleségét, és letelepedett a dombok közt, King Citytől keletre.