ZOLTÁN TAMÁS

SZERET
HETET
LEN

Copyright © 2025, Zoltán Tamás

Copyright © 2025, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Borító © Kiss Gergely

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Csapody Kinga

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-30-8

Nagymamának miatyánk-szaga volt.

Nem csak a templomban. Otthon is. Akkor is, ha füstölt kolbászt reggelizett, hagymával. Akkor is, amikor gondosan megélezte a nagykést, mielőtt elvágta vele a tyúkok torkát az udvaron. Akkor is, amikor gondosan beletette a négy újszülött kismacskát a zsákba, aztán elásta őket a kert végében. Gyúrta a tésztát, könyékig lisztesen, közben mormolta, hogy szenteltessék meg a te neved. Egész nap a Miatyánkat mormolta, hogy ne kelljen gondolkodnia. Meg emlékeznie. Arra, hogy a Kiskarcsi hatévesen leesett a padláslétráról, és meghalt. Arra, hogy a nagypapa is korán meghalt. Meg hogy anyu is meghalt. Meg arra sem akart emlékezni, amikor bejöttek a szovjetek, és rálőttek. A nagymama életét a boldogságos szent szűz mentette meg. Konkrétan. Mondták a szomszédok, hogy jönnek a ruszkik, el kell rejteni az értékeket. Nagymama leakasztotta a falról az ágy fölött lógó hatalmas festményt, amin Mária tartja az ölében a kisdedet, és futott vele a fészer felé. A ruszki rálőtt, és a képkeret fogta fel a lövedéket. Azóta is benne van. Mária feje fölött ott van egy puskagolyó. Nagymama semmire sem akart emlékezni, mert nem voltak szép emlékei. Megkérgesedett a lelke. Egyedül volt. Csak én maradtam neki, de engem nem mert szeretni, nehogy én is meghaljak.

Bennem nem szólalt meg a Miatyánk. Hiába ültem ott minden misén, hiába olvastam a Szentírást, nem éreztem az áhítatot. Esténként letérdeltem az ágyam mellé, és úgy tettem, mint aki imádkozik. A nagymama miatt. De a Miatyánk helyett én azt mantráztam magamban, hogy őszi éjjel izzik a galagonya. Nem csak ősszel szólt ez bennem. Mindig. Reszket a galagonya magába. Biztos mérges volt rám emiatt az Isten. Nem szeretett. El is intézte, hogy más se szeressen.

JANUÁR

A szemem még csukva van, valami mámoros bódulat járja át a testem, keveredik a fájdalommal. A levegővétel is nehezemre esik. Egy férfi és egy nő beszélget mellettem, ismeretlen hangok, ismeretlen szagok, ismeretlen fájdalmak. Most a testem fáj, nem a lelkem. Fekszem, a tenyerem vászonlepedőt érint, a szám kiszáradt, a szemem nem nyílik.

Az amputáció sikerült.

Csak ezt az egy mondatot hallom meg, vagy csak ennyit fogok fel a kettejük beszélgetéséből, azt azonban tudatosítom magamban, hogy rólam van szó.

Már értem a fájdalmat, de azonnal átveszi a helyét a félelem. Nem akarok többet tudni. Aludni akarok.

Órák telnek el, vagy csak percek? Felébredek. Nem nyitom ki a szemem, nem akarok szembesülni a valósággal. Mozdítom a kezem, de mintha egy dárdával döfnének az oldalamba, forró, égető fájdalom járja át a testem. Felnyögök, az agyam felfogja, hogy a jobb kezem működik. A szívem a torkomban dobog. A bal kezem is működik, hajlanak az ujjaim, mozdul a könyököm, a vállam. Ezek szerint nem a karjaimat amputálták. Akár meg is nyugodhatnék, de sokkal nagyobb rettegés lesz úrrá rajtam: a lábaim? A csípőm olyan lassan engedelmeskedik a kérésemnek, mintha negyvenszeresére lassított filmben lennék. A bal térdemet tudom mozgatni, oké. Bal lábfej oké… Nem tudok felsóhajtani, mert pokolian fáj az oldalam. Kinyitom a szemem. Kórházi szobában fekszem, fehér falak között. A jobb alkaromból infúziós cső lóg ki. Mozdítanám a fejem, de szédülök, és homályosan látok. Tudnom kell, hogy mi történt velem. Bal kézzel felemelem a lepedőt, ami az egész testemet beborítja. Vastagon bepólyálták a melleimet, a kötésben egyiptomi múmiának érzem magam. Végighatol az egész testemen a rettegés, jéghideg görcsbe rándul a fejem tetején a bőr. Az implantátumok! Kiszakadtak! Biztos, hogy már elárasztotta a belső szerveimet kétszer négyszáz köbcenti szilikon! Amputálni kellett a melleimet? De közben látom, hogy a kötés alatt domborodnak a halmok, mindkettő megvan. Mindössze egyetlen bugyi van rajtam. Nem az enyém. Ilyet sosem vennék fel. Kinek a bugyijában vagyok? Próbálok a két könyökömre támaszkodva felülni, de nem megy. Annyira fáj, hogy visszahanyatlom az ágyra. Azt azonban láttam, hogy a jobb lábszáramon friss sebek vannak, és a jobb lábfejem… Valami fura anyagból készült sín tartja, mintha beszorították volna közé, és körbetekerték gézzel. De megvan! Megvan mindkét lábam! Mit amputáltak? Az izgalomtól hangosan zihálok, minden belégzés összerántja a gyomrom, és szúró fájdalmat érzek a bordáimban. Lassan közelítek a tenyeremmel az arcom felé. Elképzelem az érzést, amikor kitapintom, hogy az orrom helyén egy lyuk tátong. Hozzáérek. Az is megvan. Van orrom is! Sőt, ajkam és füleim is vannak! Ettől a néhány percig tartó felfedezéstől annyira elfáradok, hogy ismét álomba zuhanok.

Megtudom a dokitól, hogy harmadik napja fekszem itt. Tényszerűen, kimérten közli, hogy két lábujjamat kellett eltávolítaniuk. Sosem hallottam, hogy a lábujjakat számokkal különböztetik meg egymástól. Nincs kislábujj, vagy lábgyűrűsujj, a legnagyobb az egyes, a legkisebb az ötös. Nálam a jobb négyest és ötöst amputálták. Ezenkívül agyrázkódásom van, és három bordám eltörött. Szerinte óriási szerencsém volt. Nekem eddig nem nagyon volt még szerencsém, nem is tudok mit kezdeni a fogalommal. Az érzéssel sem.

Legalább négyszer kértelek, hogy ne igyál többet, és ne szívj több zöld cigit, mert hajnalban te vezetsz hazáig. Ne hisztizzek, szilveszterkor mindenki iszik, ilyenkor ki kell ereszteni a gőzt. Én nem tudtam kiereszteni, pedig már forrt. Lívia ügyesen játszotta a háziasszonyt, feltálalt egy kisebb település számára elegendő vacsorát, amiről azt állította, hogy minden egyes fogását maga készítette. Akkor sem hittem volna el, ha nem látom meg az éttermi futárszolgálat műanyag zacskóit a konyhában. Annyi esze sincs, hogy eltüntesse a nyomokat. Fogalmam sincs, hogy miért ragaszkodsz Líviáékhoz. Nagyzoló, telhetetlen és lehetetlen emberek. Ő is, és Milán is. Minden alkalommal eljátsszák a társaságnak, hogy tökéletes a házasságuk, pedig mindannyian tudjuk, hogy gyűlölik egymást. Évek óta így telik a szilveszterünk. Milán, Lívia, Katica, Gergő és mi. Katica már tíz óra körül részeg. Forgatókönyv szerint alakul nála az este. Megérkezik, repked, cseveg, iszogat. Éjfélkor már nem tudja végigállni a Himnuszt. Gergőt utálom. Mindig is utáltam. Évente megvilágosodik, és mindenkit próbál meggyőzni az egyetlen igazságról. Két éve krisnás volt. Fából készült gyöngysort morzsolgatott, hatalmas gesztusokkal beszélt egy kék istenről, és állította, hogy csak így lehet élni. Otthon felállíttatott egy oltárt, amiben apró babácskák laktak, és ő minden este hajlongott előttük. Bizonyos időközönként enni is adott a giccsesen felöltöztetett bábuknak. Tányérkában tette eléjük a gyümölcsdarabkákat. Aztán csalódott. Sosem derült ki, hogy miért fordult el Krisnától, de egy idő után szó sem esett a témáról. Tavaly vegán lett. Kizárólag növényi alapanyagú ételeket evett, és a balatoni nyaralója udvarán egy gödörben eltemette a bőrből készült cipőit, nadrágszíjait, még azt az olasz aktatáskát is, amit Milánóban vett egy kisebb vagyonért. Látványosan elkülönült tőlünk a vacsora alatt, és hosszan mesélte, hogy az a kacsa, amelyiket éppen a tányérunkon látunk, milyen kínszenvedés árán lehelte ki a lelkét. Ő többet nem ül le olyan asztalhoz, amelyen feltrancsírozott állati tetemek hevernek. Örültem neki, hogy nem kell a vörös arcát néznem, és a szuszogását hallgatnom evés közben. Meg is lepődtem, mikor idén azzal szembesültem, hogy tömi a szájába a töltött káposztát. Elmesélte, hogy kikészült a gyomra a növényi étrendtől, de nem ő a hibás, csak senki sem mondta el neki, hogy oda kell figyelni a megfelelő mennyiségű fehérje bevitelére, meg a vitaminok adagolása is fontos lett volna. Most a konditerem a temploma, az lett a vallása, hogy mindennap másfél órát izzad, és emelgeti a vasdarabokat. Már négy hónapja csinálja. Zakó volt rajta, így nem láttam, hogy mennyit izmosodott, de szerintem csak az úszógumija nőtt meg.

Milán, Gergő és te: az elválaszthatatlan trió, a három király, az élő félistenek. Budapest három menő ügyvédje, akik jóban-rosszban kiállnak egymásért és egymás mellett. Lívia barátnője Katica, aki három éve vált el, Milán fantasztikus tehetségének köszönhetően totálisan kifosztva a volt férjét. Maradtam kívülálló. Minden téren. A beszélgetésben sem tudok részt venni, és a teraszon zajló, zöld felhőbe burkolt vihogásban sem. A joghoz hülye vagyok, amikor ti paragrafusokról beszéltek, az számomra olyan, mintha egy idegen bolygó küldöttei akarnának kommunikálni velem a saját nyelvükön. A két csajhoz sem tudok kapcsolódni. Mindketten anyukák, Líviának kétéves a kisfia, Katica ikrei pedig most töltötték be a hármat. Kizárólag róluk képesek beszélni. Krupp, fogzás, oltások, hasmenés, fognövés, gyerekülés, bébipapi, bölcsi, Bogyó és Babóca. Csak mosolyogva bólogatok, mint egy reneszánsz festmény modellje, aki legszívesebben kimenekülne a keretből, hogy futhasson egyet a zöld réten. Az érkezésünktől számítva egy óra sem telik el, és kiültetnek a szégyenpadra, céltábla kerül a homlokomra, és hunyorogva faggatnak, hogy én mikor szülök már neked gyereket. Neked. Mindig így mondják. Katica is a férjének szülte az ikreket, aztán mégis rámaradt mindkettő. Ugyanazt mondom minden alkalommal: dolgozunk az ügyön, de még ráérünk. Még csak harminchat vagyok. Ezen a mondatomon ők látványosan megdöbbennek, és felváltva bizonygatják, hogy a testem nem lesz fiatalabb, nem tologathatom ezt évekig, és annál nincs csodálatosabb dolog a világon, mikor egy apró élőlény azt mondja neked: anyu. Arról sosem beszélnek, hogy milyen érzés volt kinyomni a testükből azt a három és fél kilós élőlényt, meg hogy az első tizennyolc év nem csak röhögésből áll majd. Nem ellenkezem az anyaság ellen, szeretnék is majd szülni, de nem sürgetem. Ha jönni akar, akkor jöjjön! Már két éve nem védekezünk, de semmi. A nőgyógyász szerint csodálatosan működik minden ehhez szükséges belső szervem, nem tudok mást tenni, nyugodtan várakozom.

Így telnek a szilveszterek. A három hím egyre tompább elmével megbeszél, a két anya a világ leghasznosabb tanácsaival látja el egymást, én meg harisnyában toporgok Lívia kézi szövésű arab szőnyegén. Mindig Milán keresi meg és teszi fel azokat a retró lemezeket, amiktől a feszültségem csak fokozódik. Az ötödik ABBA-sláger után Agnethát és Fridát is a pokolba kívánom, a Boney M.-daloktól tikkelni kezd a szemem, és mire hajnalban eljutunk a magyar válogatáslemezig, már hullámvasutazni lehetne az idegszálaimon. Ugyanaz a műsor, ugyanaz a sorrend: Trabanton szállni élvezet, azok a boldog szép napok, a szerelemvonatból nincs kiszállás, napfény járja át a szívem újra. Ekkor már a második Frontint veszi támadásba a gyomorsavam, ami a második pohár pezsgőtől erősen pezseg. Kettőnél sosem iszom többet. Ki tudja, ha egyszer leinnám magam, még én is hangosan üvölteném, hogy szerelemre születtem, sokan mondták már nekem. Hajnali kettőkor Lívia Milánnal összebújva táncol a szőnyegen, amihez Celine Dion szolgáltatja az aláfestő zenét. Még részegen is azt játsszák, hogy boldogok, pedig az ő Titanicjuk is elsüllyedt már. Katica egy fotelben alszik, szétvetett lábakkal, belátást engedve a fekete műbőr miniszoknyája alatt viselt piros csipkebugyira. Néhány pillanatig elgondolkodom, hogy miért vett fel ilyen vadító bugyit, amikor tudta, hogy csak hatan leszünk. Ez sem az én dolgom. Gergővel támasztjátok a bárpultot, és nem értem, hogy miről beszéltek. Csak annyit fogok fel, hogy új céget akartok alapítani, és hogy azzal eszméletlenül sokat lehet keresni. Ez a kedvenc szavad. Eszméletlenül sokat kell dolgozni, eszméletlenül finom ez a bor, eszméletlenül szép ez az autó, eszméletlenül hülyék a klienseid. Megkérdezem, hogy hívjak-e taxit, te csak rázod a fejed. Fél óra múlva indulunk. Nem vagy részeg, tudsz te vezetni, és ilyenkor amúgy sincs nagy forgalom itt, Budán. Ölelkezve búcsúzkodunk, mondjuk, hogy búék, és beülünk a Fordba. Hosszan kifújom magamból a felgyülemlett, visszafojtott, lenyelt feszültséget.

Marika adatlapot tölt ki. Az én adatlapomat. Ötödik napja fekszem a kórházban, és úgy ítélték meg, hogy most már képes vagyok válaszolni a kérdésekre. Marika ápolónő. Így mutatkozott be, így kell szólítanom. Marika. Ül a fehér köpenykéjében egy széken, és faggat. Átfutott a fejemen a kérdés, hogy egy legalább százhúsz kilós nőt miért becézgetünk, sokkal elegánsabb lenne Máriának hívni, de nem faggatom erről. Azt már felírta, hogy Kunvári Helgának hívnak, harminchat éves vagyok, autóbalesetet szenvedtem január elsején, hajnalban. Kérdezi, hogy mi a foglalkozásom, én először rávágom, hogy lakberendező, aztán elcsuklik a hangom, és a szemébe nézve annyit mondok: nyomorék. Mosolyog, és ingatja a fejét. Nem szabad ilyeneket mondanom, minden rendben lesz, legyek hálás a sorsnak. Leszek. Hálás. Majd egyszer. Kérdezem, hogy te mikor voltál nálam utoljára, mert mindig akkor jössz, amikor alszom, és hogy hol lehet a mobiltelefonom, de Marika szerint ezekre a kérdésekre csak a doktor úr adhat választ. Elmondja, hogy szépen gyógyulnak a sebeim, néhány nap múlva már bottal sétálhatok, aztán jön a gyógytorna, és hamarosan el is felejtem az egész balesetet. Nem hiszem, de visszamosolygok. Megkér, hogy ne nagyon ficánkoljak az ágyon, de ezt nem is terveztem, hiszen a törött bordáim a legkisebb mozdulatra is jeleznek. Elmagyarázza, hogy estére kérhetek dupla adag fájdalomcsillapítót, és hogy sok folyadékot kell innom.

Másnap délelőtt Marika helyett maga a doktor úr ül le mellém, bólogatva nézi a kórlapomat, kocogtatja az infúziós zacskót, tapogatja azt a feldagadt, lilásfekete csonkot, ami a lábfejemből maradt, nyomkodja az oldalamat, én sziszegek, ő jegyzetel, aztán megfogja a kezem. Olyan hangon beszél, mint azok a palik, akik az időjárás-jelentést olvassák fel a rádióban. Szépen artikulál, de nincs érzelem a szavai mögött.

Odalép az éjjeliszekrényemhez, az alsó fiókból kiveszi a táskámat. Mondja, hogy a rendőrök hamarosan bejönnek hozzám, mert ilyenkor ez a szabály, ki kell hallgatniuk. Ő csak annyit tud, hogy autóbalesetünk volt. Nekihajtottunk egy villanyoszlopnak. Hiába kérdezem, hogy te hogy vagy, kerüli a választ. Próbáljak megnyugodni, most a pihenés a legfontosabb. Nem tudok kiabálni. Megszorítom a kezét, ő meg csak néz rám a hideg kék szemével, aztán tekerget valamit az infúziós zacskón, amitől én újra elalszom.

Kikotrom a táskámból a mobilomat, de már első ránézésre látom, hogy a kijelzője megrepedt. Hiába próbálom bekapcsolni, a készülék nem reagál. Az ablakon kinézve látom, hogy este van. Körülnézek, tudatosítom magamban, hogy egy másik nő is fekszik a szobában. Ötvenes, vörösre festett haja a vállára omlik, ő is kanülön keresztül kapja az infúzióból a gyógyszereket. Alszik. Jön a doki, szorosan mögötte Marika. Összeszokott páros. Átvillan az agyamon, hogy biztosan megajándékozták egymást karácsonykor. A doki vett egy doboz csokoládét, meg egy zacskó őrölt kávét Marikának, aki egy üveg, papírtasakba állított itallal kedveskedett a mindentudó férfinak.

Marika közli, hogy most kapok egy nyugtatót, már szúrja is be az injekciót, aztán az orvos leül mellém, fogja a kezem, és kimért hangon mondja, hogy te nem élted túl a balesetet.

* * *

Nem emlékszem a gyermekkorom karácsonyaira. Az megvan, hogy volt egy félméteres műanyag fenyőnk, amit anya minden évben előszedett egy kartondobozból, felállította a nappaliban az asztalra, de huszonhetedikén már vissza is tette a szekrénybe, a díszeket sem szedte le róla. Valami kis vackot mindig kaptam: babát, játék hajszárítót, egyszer még egy kakukkos órát is, de azt még aznap leejtettem, és a picike madárka örökre beszorult az ajtaja mögé. Az érzésre nem emlékszem. Az örömre, a készülődésre, az izgalomra. Se narancsillat, se fahéjas kalács, se angyalkás csengettyű. Négyéves voltam, mikor apám két bőröndöt telepakolt, elköszönt, és kilépett az ajtón. Két képeslapot kaptam tőle Moszkvából, de soha többé nem láttam. Fogalmam sincs, hogy él-e még. Anyu próbálkozott. Ez a legjobb szó rá. Mindennel próbálkozott. A főzéssel, a meséléssel, a házi feladatok elmagyarázásával. Próbált anyám lenni. Próbált. Jártak az osztályunkba elvált szülők gyerekei, de ők mindig meséltek ilyen-olyan pótapukáról, vagy feltűntek az iskolai rendezvényeken idegen bácsik az anyukák mellett. Az én anyám végleg bezárta az ajtót apám mögött. Ránk is rozsdásodott a lakat, oda többé férfi be nem tehette a lábát. A tévét is kikapcsolta, ha valami romantikus film ment. Sosem tudtam meg, hogy valaha volt-e szerelmes. Sosem láttam boldognak. Néha mosolygott, de az is csak olyan próbálkozásszerűre sikeredett. Tizennégy éves voltam, mikor az egyik osztálytársam, a Bodó Marci belecsempészett a táskámba egy szerelmes levelet. Otthon megmutattam anyunak, aki elolvasta, vörös arccal széttépte, és bedobta a szemetesbe. Eltiltott Marcitól, és még azzal is megfenyegetett, hogy másik iskolába írat, ha megtudja, hogy bármi van köztünk. Nem lett. Azt a félévet már nem akartam másik suliban tölteni, és így Marci minden próbálkozását elutasítottam, és csak messziről nézegettem, ahogy focizik, vagy a haverjaival lóg a folyosón. A bal füle szinte derékszögben elállt az arcától. Szerintem akkor voltam először szerelmes. Anya fodrásznak szánt, de én ragaszkodtam a gimnáziumhoz. Semmiben sem voltam kimagaslóan jó, fogalmam sem volt, hogy mi akarok majd lenni, ha felnövök, de abban biztos voltam, hogy nem fogok dauerolni. Legyen egy érettségim, addig ráérek kitalálni, hogy merre tovább. A gimi első évében kezdtem megváltozni. Hosszú combjaim lettek, formásodott a csípőm, és azt vettem észre, hogy megnéznek az utcán. Inkább megbámulnak. Sajnos a melleim nem nőttek nagyra, az a plasztikai sebészetnek köszönhetően akkora most, amire már érdemes mélyen kivágott blúzt is felvennem. Utánam fütyültek az utcán, megbámultak, egyszer a trolin egy pasas bele is markolt a fenekembe. Nem tudtam mit kezdeni a változó külsőmmel, és nem derült ki, hogy mire megyek majd vele, mert tizennégy évesen minden összedőlt.

Anyám beletörődött, hogy felvettek a gimibe. A nyári szünetben arról ábrándoztam, hogy az új suliban majd lesznek barátaim, és kiderül, hogy valamiben nagyon tehetséges vagyok. Augusztus huszadika volt, a Király utcai lakásunkban vacsoráztunk, odahallatszott a tűzijáték hangja. Minden robbanásnál megremegtek az ablakok, hiába eresztettük le a redőnyöket. Én még a kólámat szürcsöltem, anya már a tányérokat mosogatta, mikor közölte velem, hogy rosszindulatú daganat van a mellében, és meg kell operálni. Szeretné, ha felnőnék. Esküszöm, ezt a szót használta. Szeretné. De hogy ez mit jelent, és igazából mit várt volna el tőlem, azt nem tudtam meg. A kórházban kiderült, hogy már nem csak a mellében van daganat. Négy hónap múlva ott álltam a temetésén, szakadó esőben, bokáig a sárban, és szorongattam egy idős asszony kezét, akit korábban talán háromszor, ha láttam. Nagyinak szólítottam, de ő erősen rácsapott a combomra, hogy nagymamát kell mondanom.

Megbeszélte a Király utcai házmesterrel, hogy odafigyel a lakásra, és továbbítja a vidéki címre a számlákat, ő pedig majd a postán befizet mindent, amit kell.

Ültünk a vonaton, egymással szemben, két hátizsákba meg két nagy nejlonszatyorba beletuszkolva a holmim, és utaztunk. Arra a helyre, abba a házba, ami onnantól az otthonom lett. Borsodba, egy akkora faluba, amit pontosan tizenhárom perc alatt körbe tudtam biciklizni. Többször is kipróbáltam, mindig ennyi idő kellett hozzá. Nagymama szeretni nem, büntetni viszont tudott. Akart is. Engem büntetett azért, mert a lánya annak idején felköltözött Pestre, meg azért is, hogy meghalt. Elrángatott magával a templomba. Ültem a hideg padon, hallgattam a plébánost, akinek már nem voltak fogai, így érteni sem lehetett, amiről prédikált. Sajnáltam a kereszten lógó Jézust.

Nagymama nem engedte, hogy gimnáziumba járjak, mert ahhoz vonatoznom kellett volna. Bármennyire is ellenkeztem, nem maradt más, beíratott a szomszéd kisvárosban levő szakmunkásképzőbe, ahol postai ügyintézőnek tanultam. El nem tudtam képzelni magam, ahogy ülök majd a postán, és egész nap bélyegeket nyalok, pecsételgetek, és csekkeket veszek át az emberektől. Hamar kiderült, hogy nagymama miért ezt a nemes hivatást szánta nekem: fejébe vette, hogy nekem férjhez kell mennem a Lalihoz. Lali a postás Kati néni lakli fia volt. Így is hívták a faluban: Lakli Lali. A gondolattól is rázott a hideg, hogy meg kell érintenem a kezét. Nagymama viszont ügyeskedett, rendezgetett, szövetkezett Kati nénivel, aki onnantól kétnaponta tett nálunk látogatást. Amikor kiabálni kezdtem, hogy én biztos nem leszek a Lali felesége, akkorát kaptam a fakanállal a combomra, hogy napokig látszott a nyoma. Nem hozhatom szégyenbe a nagymamát az egész falu előtt! Másnap Kati néni letámasztotta a postás biciklit a kerítéshez, bejött a konyhába, ahol a nagymama elmondta neki, hogy ellenkezem. Az asszony letette az asztalra a vizespoharat, felállt, és akkora pofont kevert le nekem, hogy ráestem a tűzhelyre. Mit képzelek én magamról? A kis pesti rüfkének nem felel meg a Lali? Hát mennyivel kevesebbek ők nálam? Sose találok a Lalinál jobb férjet!

Egyik héten a suliban könyököltem, és halálra untam magam, a következőn pedig a postán voltam iskolai gyakorlaton. Nem tudom, melyik volt rosszabb. Hiába próbáltam beilleszkedni, az osztálytársaim számára mindig én maradtam „a flancolós pesti tyúk”, akin rendre kiélhették az ostoba vicceiket. Rágógumit ragasztottak a hajamba, leöntöttek joghurttal, vagy elrejtették a tornacuccomat. A postán meg az állandóan nyavalygó asszonyok sorakoztak a kisablakom előtt: Miért nem kapták még meg a nyugdíjat, mennyibe kerül a csomag Zalakarosra, miért nem jelent még meg a kedvenc rejtvényújságuk? Mondtam a nagymamának, hogy olvasni szeretnék, legalább a szomszéd városba engedjen el, hogy a könyvtárból hozhassak regényeket. Megoldotta a problémát, másnap kiborított elém egy kosárnyi könyvet. A padláson porosodtak, anya régi holmijai között. Mesekönyvek voltak királylányokról, pásztorlegényekről, meg kismalacokról. Tizennégy éves voltam! Hol érdekeltek engem akkor már a mesék!? Duzzogva leültem az egyik könyvvel a barackfa tövében, aztán mérgemben kitépkedtem az utolsó nyolc oldalt, és füzetlapokra megírtam a saját befejezésemet. Az én mesémben a királylány egyik lovagot sem választotta, egyedül járt a bálba, szőtt a rokkán, beszélgetett az erdő állataival, és mégis boldogan élt, míg meg nem halt. Aztán elhamvasztották, nehogy egy arra kódorgó királyfi csókjától talpra ugorjon.

Négy évet töltöttem, vergődtem ott. Éppen betöltöttem a tizennyolcat, megtanultam tésztát gyúrni, szőlőt szüretelni, különbséget tenni a vánkos és a dunna között. Megkaptam a szakmunkás-bizonyítványomat, ami tele volt kettesekkel, de legalább a suliba nem kellett többet bemennem. A ballagás végét sem vártam meg, úgy hagytam ott az osztálytársaimat az iskola udvarán, mint az a bizonyos eb a Szaharát. Nem mentem férjhez Lalihoz, viszont asztmás lettem az út porától, és továbbra sem barátkoztam össze a Jóistennel. A nagymama pedig egy reggel nem ébredt fel. Fakó arccal feküdt az ágyon, fölötte mosolygott a festményen a kisdedet szorongató Mária. Órákig álltam ott, és csak bámultam, mire felfogtam, hogy tennem kell valamit. Kati nénit kértem meg, hogy segítsen. Ő hívta az orvost, és ő volt az, aki este lemosdatta a halott nagymamát. Úgy forgatta a kihűlt kis testet, mintha tyúkot kopasztott volna. Felöltöztette az ünneplőruhájába, aztán rázárta a szoba ajtaját. Másnap elvitték, és hétvégén már temettük is. Kevesen voltak a búcsúztatón, néhány öregasszony, Kati néni, meg a Lali. Ők még akkor is abban bíztak, hogy most majd megenyhülök, és igent mondok a Lalinak. Furcsa volt úgy ülni a misén, hogy nem ül mellettem a nagymama, viszont róla beszél a plébános.

A postás asszony úgy járt-kelt a nagymama házában, mintha máris otthon lenne, tologatta a bútorokat, tervezgette a fia jövőjét. Nem kell nekem sehova költöznöm, majd a Lali jön ide, idővel ügyesen kipofozzuk az egész házat, és mire megszületnek a gyerekek, békés otthonunk lesz.

Még két napig maradtam a faluban, aztán összecsomagoltam, és irány a főváros! Eszemben sem volt elköszönni Kati néniéktől. Ültem a vonaton, bámultam ki az ablakon, és figyeltem a kopasz, lombtalan fákat. Nem lettem volna a helyükben, hogy ott kelljen állnom mozdulatlanul a hidegben, de valószínűleg ők sem cseréltek volna a kétségbeesett, menekülő lánnyal. Nem mertem gondolkodni, csak ültem ott, mint egy veréb. Hangosan dobolt a szívem. De szabadnak éreztem magam.

Négy éve jártam utoljára Budapesten, mégis mintha minden összement volna. A villamosok, a terek, az áruházak – mintha régen minden nagyobb lett volna. Vagy én nőttem fel közben.

A nagymama mellett sok mindent megtanultam, de leginkább félni. A fakanáltól és a jövőtől. Úgy ácsorogtam a buszmegállóban, mint egy eltévedt veréb. Felszálltam a 7-es buszra, és nem mertem leülni. Azt éreztem, hogy ülni csak a pestieknek szabad, én pedig már nem vagyok pesti. Parasztlány lettem, biztos látják is rajtam az emberek, érzik a szagomat is. Két megállóval előbb szálltam le, és szinte rohantam a szatyraimmal a Király utcába, a régi lakásunkig. Mire felértem a második emeletre, már levegőt is alig kaptam. Kinyitottam a kulcsommal az ajtót, és visszazuhantam a múltba. Három éve nem járt ott senki, minden úgy maradt, ahogy akkor hagytuk, mikor a nagymama kézen fogva elvonszolt a pályaudvarra. Anya dzsekije az ajtó melletti fogason, egy fél flakon ásványvíz a konyhaasztalon, a papucsaim a folyosón széthagyva. Beletelt egy időbe, míg rájöttem, hogy a villanyóra melletti biztosíték kapcsolóját kell visszapöccinteni, hogy újra legyen áram. Felzúgott a hűtőszekrény. Belenéztem, és találtam benne egy doboz Rama margarint, két doboz sertésmájkrém-konzervet, és egy doboz tejet. Mindent beledobáltam a szemetesbe. Kinyitottam az ablakokat, az utcáról autók zaja szűrődött fel. Beléptem a régi szobámba, és ruhástul dőltem az ágyra. Másnap reggelig aludtam. Mikor felriadtam, és ránéztem a karórámra, láttam, hogy elmúlt nyolc óra. Úgy ugrottam ki az ágyból, mint a nyúl, nehogy a nagymama észrevegye, hogy lusta vagyok. Nem vehette észre, hiszen akkor már három napja a föld alatt feküdt. Legalább nyolcszor körbejártam a lakást. Hiába voltak egész éjjel nyitva az ablakok, betegség és gyógyszerek szagát éreztem, pont úgy, mint amikor anyu még itt volt. Annyi pénz volt nálam, amit a nagymama vitrines szekrényében találtam. Nem sok, de néhány hétig elég lesz, ha spórolok. Lementem a sarki boltba, és megvettem minden fontosat: súrolószert, ablakmosót, fertőtlenítőt, légfrissítőt, szemetes zsákokat. Két napon át sikáltam mindent, mire kezdtem jobban érezni magam. A mosógép folyamatosan ment, egyik adagot mosta a másik után. Mint egy megszállott, úgy dobáltam ki mindent, amit nem tartottam szükségesnek. Anyu ruháit kartondobozokba gyömöszöltem, és lecipeltem a pincébe. Az én kinőtt gönceim hat nejlonzsákot töltöttek meg. A fürdőszobából és a konyhából minden régi vackot összepakoltam, és még a szomszéd ház kukáit is telegyömöszöltem velük. Egyetlen dobozt hagytam az asztalon. Azt, amiben a karácsonyfa lapult. Az elmúlt években, a nagymamánál nem volt karácsonyfa. A kert végében volt egy óriási fenyő, arról levágott egy ágat, azt bevitte a konyhába, és ráaggatott néhány alufóliába csomagolt diót. Ajándékot tett alá, de sosem tudtam örülni neki. Egyszer habverőt kaptam, egyszer három pár cipőfűzőt, utoljára pedig egy sötétkék fejkendőt. Visszatettem a kis karácsonyfát a szekrénybe, és abban a pillanatban elkezdhettem a felnőtt életemet.

Másnap reggel a postaládáról leszedtem a kopott matricát, amin még az állt, hogy Kunvári Györgyné – anyám sosem vette vissza a lánykori nevét –, és egy újat ragasztottam ki Kunvári Helga felirattal. Becsengettem a házmester földszinti lakásába, és megkértem, hogy diktálja le, mit kell most tennem. A hivatalos ügyek intézésében is segített, így hamarosan az én nevemre került a lakás, sőt a nagymama vidéki háza is, amit már meg is hirdettünk az újságban. Minél előbb el kellett adnom. Egyrészt én oda soha többé nem akartam visszamenni, másrészt pénzre volt szükségem. Alig két hét alatt lezajlott minden, nem is kellett volna hirdetni, mert végül Lali vette meg a házat, talán azóta is ott él a feleségével, aki nem én vagyok. Egyetlen tárgyat hozattam fel Pestre onnan, a meglőtt Mária-festményt. Azt nem lett volna szívem ott hagyni Laliéknak.

Akkor már dolgoztam is. A körúton, egy presszó ablakán láttam meg a cetlit, amelyen pultost kerestek. Bementem, a tulaj azt se kérdezte, hogy van-e tapasztalatom, tudok-e sört csapolni, végignézett a lábamon, a fenekemen kicsit hosszabban elidőzött a tekintete, és közölte, hogy felvett. Délután négyre jártam, éjfélig tartott a munkaidő. Nem kellett megszakadnom, hamar beletanultam a dolgomba, még szerettem is azt a helyet. Ott mondta az egyik kolléganőm, hogy hülye vagyok, ha nem adom ki a lakás egyik szobáját egy lánynak. Tudnék ezzel is keresni, és nem is lennék egyedül.

Szilvi egyetemista volt, valami művészeti szakra járt. Beköltözött anya régi szobájába, és telepakolta rajztáblákkal, krétákkal, festékekkel. Nem lettünk barátnők. Míg én éjszaka dolgoztam, ő felhordta a barátait, mindig rendetlenséget hagyott maguk után a konyhában, még a sörösüvegeket is nekem kellett másnap kidobálnom. A fürdőkád tele volt a hajszálaival, és hiába kértem, hogy ne tegye, cigizett a lakásban. Füst és büdös volt mindenhol. A ruháim is beszívták magukba a nikotin szagát. Az egyik szombat délelőtt megkértem, hogy segítsen kitakarítani, mire üvöltözni kezdett. Én is. Megtéptük egymást. De rendesen. Aznap estig adtam neki haladékot, hogy költözzön el. Mire hazaértem a munkából, Szilvi már nem volt ott. Az a kis fadobozka sem, amiben a pénzemet tartottam. Néhány ruhámat is elvitte. Többé nem fogadtam be albérlőt.

* * *

Mióta Marika tudja, hogy a doki elmondta, mi történt azon a hajnalon, olyan részvéttel teli pillantásokkal forgolódik körülöttem, hogy felfordul a gyomrom. Január hetedike van, egy hete fekszem a kórházi ágyon, nyomorék lettem, és özvegy. Attól tartok, hogy megsérült az agyam is, mert még mindig nem tudom felfogni ezt a két tényt. Megkértem Marikát, hogy vásároljon nekem bugyikat, pólókat, köntöst, és odaadtam a bankkártyámat, mert sosincs nálam készpénz. Azon gondolkodom, hogy egy hete üresen áll a ház. Szilveszter este mentünk el otthonról, azóta senki sem járhatott ott. Nem emlékszem, hogy a karácsonyfa izzóit lekapcsoltuk-e, és azt sem tudom, hogy az udvari világítást kihúztuk-e a dugaljból. Nem merem megkérdezni, hogy hol lehetsz most. Fogalmam sincs, hogy hova kerülnek a közúti balesetek áldozatai. Lehet, hogy itt vagy valahol a kórház hűtőházában? Azt sem merem megkérdezni, hogy anyádat értesítette-e valaki. Egy hét alatt biztosan megtudta, hogy mi történt, hiszen naponta kétszer hív telefonon, és ha nem veszed fel, fellármázza az egész várost. Annyi fájdalomcsillapító van bennem, hogy nem tudok öt percnél tovább gondolkodni. Azt sem tudom, hogy egy nap hányszor pisilek. Marika néha alám tol egy kacsát, de mivel a napjaim nagy részét átalszom, nem tudom, hogy álmomban pisilek-e. Megkérdezi, hogy miért nem nézem a tévét, hiszen a kezemet tudom használni, a távirányítóhoz nem kell nagy erőkifejtés. Megnyomom a piros gombot, szemközt felvillan a falra szerelt plazmatévé, látom, hogy celebek főznek. Nem adok rá hangot, így is jól látható, hogy a vörös énekesnő rettenetesen bánkódik, mert odaégetett valamit, a séf pedig az arcába állva üvölt vele. Átkapcsolok egy másik csatornára, ott éppen az a műsorvezető csaj beszél, akinek én terveztem a lakását. Hiába tiltakoztam, ő becipeltette a citromsárga kanapéját a nappaliba, amiben a kék szín dominált. Ízléstelen picsa, de a megrendelővel nem vitatkozunk, végül is ő él majd ott, nem én. Kikapcsolom a készüléket, és megint azon tűnődöm, hogy hol lehetsz most. Ma este nem veszek be altatót.

Zokogva ébredek az éjszaka közepén. Átszakadt bennem valami, rázkódom a sírástól, minden mozdulat fájdalommal jár, a bordáim sajognak. Iván! Hiába kiabálnám a neved. Addig nyomom a nővérhívót, míg Marika fel nem bukkan az ajtóban. Látom az arcán, hogy aludt, én riasztottam fel.

– Hol van? – kérdezem zokogva.

– Micsoda, drága? – suttog, pedig csak ketten vagyunk a szobában.

– A párom – felelem. – Hol van a teste? Látni akarom.

– Kedveském, próbáljon megnyugodni, hozok egy altatót, hiszen az ágyból sem tud felkelni – nyugtatgat.

– De tudnom kell, hogy hol van – akaratoskodom a könnyeimet nyelve. – Mikor tudom megnézni? Muszáj látnom, hogy felfogjam, hogy elhiggyem.

– Lehetetlenséget kér – mondja, miközben odahajol az ágyamhoz, és megszorítja a kezem. – A szerelmét a boncolás után elhamvasztották. Ez a szabály, ha a test szétroncsolódik.

Szétroncsolódott test. Ezt mondta. Ez maradt belőled? Azt a szétroncsolódott testet felboncolták, és utána betolták egy kemencébe? A te testedet? Hiszen még most is érzem a tenyered melegét a csípőmön. Érzem a nyelved a nyakamon. Érzem az illatod, és érzem a súlyod, ahogy rám hajolsz. Látom a hajad, amire mindig olyan iszonyúan kényes vagy! Most is a szemedbe hullik az az egy hajtincs. Látom a betonkemény vállaidat, és látom azt a két szemet. Azt a két mélybarna szemet, ami számomra a biztonságot, a nyugalmat, az életet jelenti. Hogy lett mindebből egy szétroncsolódott test, amit utána elégettek? Hova lett a hangod, ami a Föld minden emberét képes lehetett volna megnyugtatni? Hova lett a nevetésed, ami minden félelmemet eloszlatta?

* * *

A nagymama házáért kapott pénz a bankban volt, azt nem lophatta el Szilvi, és a pubban is elég jól kerestem ahhoz, hogy ne kelljen szűkölködnöm, de anyám és nagyanyám mellett is megtanultam, hogy csak olyasmire költsek, amire szükséges. A Király utcai lakást teljesen átrendeztem, és szinte semmibe sem került. Lomtalanításra kitett bútorokat cipeltem fel, festettem át, a végén olyan lett minden szoba, mintha egy katalógus fotóit láttam volna. Ehhez volt képességem vagy tehetségem. Imádtam lakberendezési boltokban sétálni, de semmit sem vettem. Kitaláltam, hogy ezzel akarok foglalkozni. Találtam egy iskolát, ahol három év alatt kitanulhatom a szakmát, lesz róla papírom, egyetlen bökkenő volt, hogy mivel a gimit el se kezdtem, nem volt érettségim. Abba belement az igazgató, hogy ha közben párhuzamosan járok esti tagozatos gimnáziumba, és három év múlva felmutatok egy érettségi bizonyítványt, akkor megkapom a lakberendezői képesítést. Ha nem, akkor hiába jártam oda évekig. Ez a három év nem szólt másról, csak a tanulásról. Úgy jártam a két suliba, hogy közben esténként álltam a pultban, és csapoltam a sört a pasasoknak. Néha már majdnem összerogytam a fáradtságtól, közben mégis boldogságot éreztem, mert életemben először valami olyasmivel foglalkozhattam, ami rólam szól, ami nekem lesz jó, ami örömmel tölt el. A szakiskolában megerősítettek abban, hogy ügyes vagyok, ötletes és kreatív. Meglett az érettségi is – közepes eredménnyel, de kit érdekelt ez –, és végül azt is hivatalos iratokkal tudtam bizonyítani, hogy lakberendező lettem. Nem a Lali felesége, aki pogácsát szaggat a konyhaasztalon, nem is fodrász, nem is kurva.

A Király utcában akkoriban még Jajna bácsi és Jajna néni volt a szomszédom. Volt becsületes nevük is, Józsi bácsi és Jolika néni, de mivel minden mondatuk úgy kezdődött, hogy jajna, ezért én magamban így hívtam őket. Jajna, megint esik! Jajna, le kell mennem a boltba! Jajna, megint áremelés volt! Jajna, csak a derekam ne fájna ennyire! Nem voltunk napi kapcsolatban, de ha összefutottunk a lépcsőházban, mindig szívesen beszélgettem velük pár mondatot. Három nap különbséggel haltak meg. Előbb Jajna néni, aztán Jajna bácsi. Utánahalt. A fiuk eladta a lakást, az új lakó pedig ott panaszkodott hangosan az ajtóban, hogy teljesen át kell majd alakítani mindent. Kiléptem, és széles mosollyal bemutatkoztam, majd közöltem, hogy örömmel vállalom a munkát. Annyira megdöbbent, hogy igent mondott, így az első hivatalos munkám miatt még utaznom sem kellett. Gyorsan, pontosan, szépen dolgoztam, a tulaj elégedett volt, kifizetett, és kész. Ő ajánlott egy barátjának, aki a Visegrádi utcában akarta kicsinosíttatni a négyszobás lakását. Lassan, szépen beindult a karrierem.

Akkoriban nem voltak fiúk. Nem voltak szerelmek. A húszas éveimet éltem, minden harmadik fickó megfordult utánam az utcán, mégsem érdekelt a téma. Egyetlenegy randim volt, egy Simon nevű sráccal. Már nem dolgoztam a pubban, minden időmet lefoglalta a lakberendezés. Egy bútorboltban szólított meg, és annyira lehengerlő volt a stílusa, hogy mire felfogtam volna, hogy mire mondok igent, már úton voltam az első randinkra. A műjégpályára hívott, mert az szerinte romantikus. Életemben nem volt a lábamon korcsolya, ráadásul Simon indításként egy pohár forralt bort nyomott a kezembe, ami azonnal a fejembe szállt. Felhúztam a korit a lábamra, ő fogta a kezem, én meg vihogva botladoztam mellette. Az egész nem tartott húsz percig sem, mert elestem, és az orvosi ügyeleten kötöttünk ki. Megröntgeneztek, kiderült, hogy megrepedt a farkcsontom, de szerencsére hazaengedtek. Ezzel nem lehet mit kezdeni. A következő két hétben ülni sem, aludni sem tudtam, és a vécére ülve minden alkalommal úgy éreztem, mintha egy lovat szültem volna meg. Simon gondoskodni akart rólam, még főzött volna is rám, de nem engedtem. Nem akartam, hogy így lásson. Magatehetetlen, jajgató, nyöszörgő nő voltam, és ezt nem akartam megmutatni. El is tűnt hamar, soha többé nem hívott, nem keresett. Én pedig azóta sem korcsolyáztam.

Más férfi nem volt. Nem tanultam meg vágyakozni sem, szeretni sem. Kitől tanultam volna? Anyától, aki belehalt a csalódásba, hogy apám elhagyta? Nagymamától, akinek az évek alatt megkérgesedett a lelke? Nem voltak barátnőim, nem jártam bulizni, a munkának éltem. Rájöttem, hogy ebben a szakmában nagyon fontos az első benyomás, a szimpátia, a külső is. Egy szép nőnek hamarabb elhiszi a kliens, hogy a lakását is megszépíti. Ekkor kezdtem fodrászhoz, kozmetikushoz, szoláriumba járni. Vettem pár trendi, jó minőségű elegáns, de szexi ruhát. A melltartómat kitömtem, de elsősorban a lábamra helyeztem a hangsúlyt. Ha mindenki a combomat bámulja, akkor kiteszem, lássák csak! Rövid szoknyákat vagy egészen szűk nadrágokat hordtam. Otthon persze melegítőben, bő pólóban, smink nélkül léteztem, és a hosszú szőke hajamat is csak lófarokba fogva hordtam. Amikor nem dolgoztam, akkor is csak a munkával foglalkoztam. Külföldi szaklapokat, katalógusokat lapozgattam, jegyzeteltem, kitépkedtem oldalakat, és mappákban gyűjtögettem az ötleteket.

Már azt is megengedhettem magamnak, hogy utazzak. Először csak Bécsbe jártam ki, aztán Németország és Hollandia is sorra került. Beiratkoztam egy esti gimnáziumba, hogy legalább érettségim legyen, aztán egy intenzív nyelvtanfolyamra, megtanultam angolul makogni, hogy legalább egy szállodai szobát tudjak magamnak foglalni, vagy az üzletekben cseveghessek az eladókkal. Vettem egy fényképezőgépet, és mindent lefotóztam magamnak. Nem a templomokat, meg szökőkutakat, hanem galériákban, üzletekben lestem az enteriőrt. Képes voltam térdre ereszkedni, ha megláttam egy szép széklábat, percekig nézegettem a fiókok fogantyúit, vagy egy-egy kilincset. Szenvedélyesen szerettem a munkámat. Vagy megszállottan. Kicsi a különbség. A jogosítványomat is ekkoriban szereztem meg, mert az országon belül is sokat kellett mozognom. Garázsvásár, eladó hagyaték, egy-egy antik bútor bárhol felbukkanhatott, én pedig mentem, néztem, alkudtam, hoztam. Az első autóm egy hatalmas csomagtartós Fiat volt. Használtan vettem, de imádtam, mert két fotel is elfért benne.