Chris Carter

VADÁSZ

Chris Carter

VADÁSZ

Második, javított kiadás

A mű eredeti címe

The Night Stalker

Copyright © Chris Carter, 2011

Hungarian translation © Őri Péter

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ŐRI PÉTER

Szerkesztette és a borítót tervezte

KENYÓ ILDIKÓ

ISBN 978 963 452 613 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ajánlom a regényt a családomnak,
valamint Coral Chambersnek, aki akkor volt mellettem,
amikor a legnagyobb szükségem volt rá.

Köszönetnyilvánítás

Számtalan embernek tartozom köszönettel, akik nélkül ez a regény nem születhetett volna meg.

Darley Andersonnak, az ügynökömnek, amiért nemcsak a legjobb ügynök, akit egy szerző kívánhat magának, hanem igaz barát is. Camilla Wray-nek, irodalmi őrangyalomnak a nélkülözhetetlen megjegyzéseiért, javaslataiért, tudásáért és barátságáért. A Darley Anderson Irodalmi Ügynökség összes munkatársának, amiért fáradhatatlanul dolgoztak azon, hogy a műveim minden létező helyre eljussanak.

Maxine Hitchcocknak, a Simon & Schuster Kiadó fantasztikus szerkesztőjének, amiért annyira bámulatos abban, amit csinál. A kiadóimnak, Ian Chapmannek és Suzanne Baboneau-nak, amiért töretlenül hittek bennem és támogattak. A Simon & Schuster összes munkatársának, amiért a kiadói munka minden területén megfeszítve dolgoztak.

Samantha Johnsonnak, amiért hajlandó volt végighallgatni jó néhány rémes ötletemet.

Végül szeretettel és őszinte köszönettel tartozom Coral Chambersnek, amiért nem hagyta, hogy feladjam.

1. fejezet

Dr. Jonathan Winston szájmaszkot húzott, majd a Los Angeles Megyei Halottkémi Hivatal alagsorában lévő négyes számú boncterem faliórájára nézett. Este hat óra múlt tizenkét perccel.

A férfitól egy méterre ismeretlen, fehér bőrű nő holtteste feküdt a rozsdamentesacél asztalon; a húszas évei végén, a harmincas évei elején járhatott. Vállig érő, fekete haja nedves volt, és a fémasztalhoz tapadt. A műtőlámpa éles fényében sápadt bőre gumiszerűnek hatott, szinte már nem is emberinek. Ott, ahol megtalálták a holttestet, nem lehetett megállapítani a halál okát. Nem volt vérfolt, sem lövedék vagy kés okozta seb, a fején és a felsőtestén sem éktelenkedett dudor vagy horzsolás, és a nyakán sem fojtogatásra utaló vérömleny. A testén egyetlen sérülés sem látszott, azt leszámítva, hogy a száját és a vagináját a feltételezett gyilkos összevarrta. Vastag cérnát használt, az öltések piszkosak, elnagyoltak voltak.

– Kezdhetjük? – fordult Winston doktor a teremben lévő fiatal törvényszéki asszisztenshez, Sean Hannay-hez.

Hannay szeme a halott nő arcára és összevarrt ajkára tapadt. Valamiért idegesebb volt, mint általában lenni szokott.

– Sean, kezdhetjük?

– Ööö, igen, doktor úr, bocsánat. – Hannay végre Winston doktor szemébe nézett. – Itt minden készen áll. – Az asztaltól jobbra várakozott, amíg az orvos bekapcsolta a hozzá legközelebb álló pulton lévő diktafont.

Winston doktor elhadarta a dátumot, a pontos időt, a jelenlévők nevét és a boncolás ügyiratszámát. A holttest hosszát és súlyát már lemérték, úgyhogy az orvos a fizikai jellemzőkkel folytatta a felsorolást. Mielőtt bevágást ejtett volna rajta, azonosítást lehetővé tevő jelek után kutatva aprólékosan megvizsgálta a tetemet. Ahogy a szeme megpihent a test alsó felén látható öltéseken, egy pillanatra megállt, és hunyorítva odanézett.

– Várjunk csak! – suttogta, majd közelebb lépett, és óvatosan széthúzta az áldozat lábát. – Sean, kérek egy zseblámpát! – Úgy nyújtotta a kezét a törvényszéki asszisztensnek, hogy le sem vette a szemét az áldozatról. A tekintetében aggodalom tükröződött.

– Valami baj van? – kérdezte Hannay, ahogy Winston doktor kezébe adta a fém zseblámpát.

– Talán. – A patológus szeme megakadt valamin, és arra irányította a fényt. Hannay idegesen toporgott.

– Az öltések nem sebészi varratok – közölte a hangfelvétel kedvéért az orvos. – Amatőr, felületes munka. Mint amikor egy tinédzser foltot varr egy régi, szakadt farmerra. – Közelebb hajolt. – Az öltések között túl nagy a távolság, és... – Szünetet tartott, majd megrázta a fejét. – Ezt nem hiszem el!

Hannay egész testében megborzongott.

– Mit nem hisz el? – kérdezte, és közelebb lépett.

Winston doktor mély lélegzetet vett, és lassan a kollégája felé fordult.

– Azt hiszem, a gyilkos hagyott benne valamit.

– Hogy micsoda?

Winston doktor pár másodpercig a zseblámpa fényére összpontosított, amíg biztos nem lett a dolgában.

– Van valami a holttestben, ami visszaveri a fényt.

Hannay odahajolt, és követte az orvos tekintetét. Egy pillanat múlva már ő is látta.

– Basszus, valami tényleg visszaveri a fényt. Mi lehet az?

– Nem tudom, de bármi legyen is, elég nagy ahhoz, hogy az öltések ellenére is látsszon.

Az orvos kiegyenesedett, majd az eszköztartó tálcáról elvett egy fém mutatópálcát.

– Sean, tartsa nekem a zseblámpát! Így ni! – A fiatal asszisztens kezébe nyomta az eszközt, és megmutatta, pontosan hová világítson vele.

Az orvos ismét a holttesthez hajolt, a fém mutatópálca hegyét a két öltés közé dugta, és az áldozatban lévő tárgyra irányította.

Hannay mereven tartotta a zseblámpát.

– Fémből van – közölte Winston doktor, afféle szondaként használva a mutatópálcát –, de még nem tudom pontosan, hogy mi lehet. Kérem a varratvágó ollót és a csipeszt!

Hamar végzett az öltések szétbontásával. Egyenként elvágta őket, majd a csipesszel kihúzta a vastag, fekete cérnát az áldozat bőréből, és egy bizonyítékgyűjtő tégelybe helyezte.

– Megerőszakolták? – kérdezte Hannay.

– Az ágyéka körül vannak olyan vágások és horzsolások, amelyek erőszakos behatolásra utalnak – erősítette meg Winston doktor –, de ezeket okozhatta az áldozatban elhelyezett tárgy is. Majd veszek pár kenetet, és a cérnamintával együtt elküldöm a laborba. – A varratvágó ollót és a csipeszt visszatette a kopottas eszköztartó tálcára. – Akkor talán derítsük ki, mit hagyott hátra nekünk a gyilkos!

Hannay megfeszült, amikor Winston doktor a jobb kezét az áldozatba csúsztatta.

– Nos, igazam volt, ez nem egy kis tárgy.

Csendben, nyugtalanul teltek a másodpercek.

– És az alakja is furcsa – tette hozzá az orvos. – Négyzetes, és valami különös van a tetejéhez rögzítve. – Végül sikerült megragadnia. Ahogy kihúzta onnan, kattant a tárgy tetején lévő kapcsoló.

Hannay közelebb lépett, hogy jobban szemügyre vehesse.

– Fém, viszonylag nehéz, látszólag kézzel készült... – magyarázta Winston doktor, a kezében lévő tárgyat nézve. – De még mindig nem tudom biztosan, hogy... – Elhallgatott. A szeme elkerekedett a felismeréstől, és a szíve vadul kalapálni kezdett. – Te jóisten!

2. fejezet

Robert Hunter, a Los Angeles-i rendőrség rablási és gyilkossági osztályának nyomozója több mint egy órát autózott, hogy a hollywoodi bíróságtól a Los Angeles keleti részében lévő, használaton kívüli hentesbolthoz érjen. Már négy órával ezelőtt keresték a személyhívóján, de a tárgyalás, amelyen tanúskodnia kellett, sokkal tovább tartott, mint tervezte.

Hunter egy elit alakulat tagja volt, de a Los Angeles-i rendőrség nyomozóinak többsége a fél karját odaadta volna, hogy ne lehessen az egység tagja. A rablási és gyilkossági osztály speciális ügyek részlegét kizárólag a nagyobb horderejű sorozatgyilkossági ügyek miatt hozták létre, amelyek felderítéséhez több idő és jelentős tapasztalat kellett. Hunternek a részlegen belül még speciálisabb feladata volt. Kriminálpszichológiai múltja miatt olyan eseteket bíztak rá, amelyekben az elkövető túlzott brutalitást alkalmazott. Ezeket az ügyeket az osztályon csak a KK, vagyis „különösen kegyetlen” rövidítéssel illették.

Az egymás mellett lévő bezárt üzletek között a hentesbolt volt az utolsó a sorban. Első ránézésre az egész környék elhanyagoltnak tűnt. Hunter a helyszínelők bűnügyi laborként szolgáló, fehér furgonja mellett állította le régi Buickját. Kiszállt, és hagyta, hogy a szeme elidőzzön az épületek homlokzatán. Az ablakokat tömör fémredőnyök takarták. A falakat annyi graffiti borította, hogy Hunter nem tudta volna megmondani, milyen lehetett az eredeti színük.

Odament a bejáratot őrző egyenruhás rendőrhöz, felmutatta a jelvényét, és átbújt a sárga helyszínelőszalag alatt. A rendőr némán bólintott, majd elgondolkodva bámult tovább maga elé.

Hunter benyitott az ajtón, és belépett.

Odabent olyan bűz fogadta, hogy megtántorodott, és öklendezni kezdett. A rothadó hús, az áporodott verejték, a hányás és a vizelet szaga égette az orrát és csípte a szemét. Egy pillanatra megállt, és alkalmi maszkként felhúzta az inggallérját, hogy eltakarja a száját és az orrát.

– Ezzel jobban jársz – szólt oda neki Carlos Garcia, aki épp akkor lépett ki a hátsó helyiségből, és Hunter kezébe nyomott egy szájmaszkot. Ő is ilyet viselt.

Garcia magas volt, vékony, hosszú, sötét hajú és világoskék szemű. Kisfiús arcvonásain csak a korábban eltört orrán éktelenkedő dudor ejtett csorbát. A rablási és gyilkossági osztály többi nyomozójával ellentétben nagyon keményen megdolgozott azért, hogy a speciálisokhoz kerüljön. Lassan három éve volt Hunter társa.

– Odabent még rosszabb – intett a fejével a hátsó helyiség felé, ahonnan az imént kilépett. – Hogy ment a tárgyalás?

– Elhúzódott – felelte Hunter, és felrakta a szájmaszkot. – Eddig mit tudunk?

Garcia oldalra döntötte a fejét.

– Mocskos egy ügy. Az áldozat fehér nő, a húszas évei végén, a harmincas évei elején járhatott. A holttestre odabent, a hentespulton találtak rá. – A mögötte lévő helyiség felé mutatott.

– A halál oka?

Garcia megrázta a fejét.

– Meg kell várnunk a boncolást. Nincs egyértelmű jel. De most jön a java: a szája és a vaginája össze volt varrva.

– Hogy tessék?

Garcia bólintott.

– Ahogy mondom, beteg egy ügy. Még sosem láttam ilyesmit.

Hunter a társa mögötti ajtóra nézett.

– A holttestet már elszállították – adta meg Hunter következő kérdésére a választ Garcia. – Ma este Winston doktor volt itt a vezető törvényszéki orvos. Pontosan olyan állapotban akarta látni a holttestet, ahogyan rátaláltak, de tovább nem tudott várni. Az itteni hőség csak felgyorsította a bomlást.

– Mikor szállították el? – Hunter ösztönösen az órájára pillantott.

– Úgy két órával ezelőtt. Ismerve a dokit, valószínűleg már a boncolás felénél jár. Tudja, hogy utálsz beülni az ilyesmire, úgyhogy nem volt értelme várni. Mire befejezzük az itteni terepszemlét, biztos, hogy már lesznek válaszai.

Hunter zsebében megcsörrent a mobiltelefon. Elővette, közben lehúzta magáról a szájmaszkot, amely így lazán lógott a nyaka körül.

– Hunter nyomozó!

Másodpercekig csak hallgatott, aztán azt mondta:

– Micsoda? – Azzal Garciára nézett, aki látta rajta, hogy a viselkedése abban a pillanatban megváltozott.

3. fejezet

Garcia rekordidő alatt tette meg az autóutat Los Angeles keleti részéből a Megyei Halottkémi Hivatal North Mission Roadon lévő központi épületéig.

Hunter és Garcia még jobban összezavarodott, amikor a hivatal parkolójának bejáratához ért. Négy rendőrségi jármű és két tűzoltóautó állta el az utat. A parkolóban még több járőrkocsi volt. Az egyenruhás rendőrök látszólag összevissza szaladgáltak, parancsokat kiabáltak egymásnak, és a rádió adó-vevőjükbe beszéltek.

A sajtó munkatársai vérszagot fogva lepték el a környéket. Mindenütt a helyi tévécsatornák és újságok furgonjai parkoltak. Riporterek, operatőrök és fotósok igyekeztek minél közelebb kerülni a helyszínhez. Csakhogy a hivatal központi épületét már szorosan körülzárta a rendőrség, és szigorúan megszűrték a belépőket.

– Mi a franc folyik itt? – motyogta Hunter a bajsza alatt, ahogy Garcia megállt a bejáratnál.

– Itt nem állhat meg, uram! – mondta egy fiatal egyenruhás, ahogy Garcia ablakához lépett, és hevesen gesztikulálva jelezte, hogy menjenek tovább. – Nem lehet...

Garcia felmutatta a jelvényét, mire az egyenruhás elhallgatott.

– Elnézést, nyomozó, mindjárt eltakarítom őket az útból. – A járőrkocsiknál várakozó másik két egyenruháshoz fordult. – Fiúk, engedjétek át őket!

Kevesebb mint fél perc múlva Garcia már a központi épülethez vezető lépcsőnél parkolt Honda Civicjével.

Hunter kiszállt, és körülnézett. A parkoló távolabbi végében kisebb csoportosulásra lett figyelmes, a többségük fehér köpenyt viselt. Hunter felismerte őket: laboros törvényszéki technikusok és a halottkém munkatársai voltak.

– Mi történt? – kérdezte az egyik tűzoltót, aki az előbb beszélt a rádió adó-vevőn.

– Ha a részletekre is kíváncsi, meg kell kérdeznie az ügyeletes parancsnokot. Én csak annyit mondhatok, hogy valahol odabent tűz ütött ki. – A régi kórházból átalakított hullaház felé mutatott.

Hunter a homlokát ráncolta.

– Tűz?

Bizonyos tűzesetek nyomozásában a speciálisok is részt vettek, de ezek ritkán kapták meg a KK-minősítést. Huntert, a vezető nyomozót még sohasem bízták meg ilyen üggyel.

– Robert, itt vagyok!

Hunter a hang irányába fordult, és meglátta a lépcsőn eléje siető Carolyn Hove doktort. A nő általában simán letagadhatott volna pár évet a negyvenhat évéből, de a mai nap kivételt jelentett. A többnyire tökéletesen álló, gesztenyebarna haja most csapzott volt, az arckifejezése pedig komor és levert. Ha a Megyei Halottkémi Hivatalban lettek volna rangok, Hove közvetlenül Winston doktor után következett volna.

– Mi a fene van itt, doki? – kérdezte Hunter.

– Maga a pokol...

4. fejezet

Hunter, Garcia és Hove doktor megmászta a lépcsőt, majd a hatalmas, kétszárnyú ajtón át belépett az épületbe. Az előcsarnokban újabb egyenruhás rendőrökbe és tűzoltókba botlottak. Hove doktor vezetésével a két nyomozó elhaladt a recepció mellett, majd le egy újabb lépcsőn, egészen az alagsorig. Noha mindhárman hallották, hogy a szellőztetőventilátorok maximális fokozaton üzemelnek, vegyszerek és égett emberi hús émelyítő szaga ülte meg a levegőt. Mindkét nyomozó fintorogva ösztönösen az orra elé kapta a kezét.

Garcia érezte, hogy felkavarodik a gyomra.

A folyosó végén, a négyes számú boncterem előtti részen állt a víz. Bár a terem ajtaja nyitva volt, úgy tűnt, hogy leemelték a sarokvasakról.

A tűzoltóparancsnok éppen utasításokat adott az egyik emberének, amikor észrevette a közeledőket.

– Parancsnok! – szólt oda Hove doktor. – Hadd mutassam be Robert Hunter és Carlos Garcia nyomozókat a rablási és gyilkossági osztályról!

Semmi kézfogás, csak udvarias biccentés.

– Mi történt itt? – kérdezte Hunter, miközben a nyakát nyújtogatva próbált bekémlelni a terembe. – És hol van Winston doktor?

Hove nem válaszolt.

A tűzoltóparancsnok levette a sisakját, és kesztyűs kezével megtörölte a homlokát.

– Valamiféle robbanás történt.

Hunter a homlokát ráncolta.

– Robbanás?

– Igen. A termet már ellenőriztük, és nincsenek rejtett tüzek. Tulajdonképpen minimális tűz volt csak. A plafonra szerelt berendezések már azelőtt eloltották, hogy mi kiértünk. Jelenleg nem tudjuk megmondani, hogy mi okozta a robbanást, ehhez meg kell várnunk a tűzszakértő jelentését. – Hove doktorra nézett. – Úgy tudom, ez a legnagyobb boncterem, és laboratóriumként is működik.

– Igen, ez így van – erősítette meg a nő.

– Tárolnak odabent gáznemű vegyi anyagokat, mondjuk, palackban?

Hove doktor egy pillanatra lehunyta a szemét, és nagyot sóhajtott.

– Előfordul.

A tűzoltóparancsnok bólintott.

– Lehet, hogy szivárgott valami, de ahogy már mondtam, meg kell várnunk a tűzszakértő jelentését. Masszív épületről beszélünk, szilárd alapokkal. Mivel ez egy alagsori terem, a falak idelent sokkal vastagabbak, mint máshol az épületben, és ez segített lefojtani a robbanást. Noha a detonáció ahhoz elég erős volt, hogy súlyos beltéri károkat okozzon, a szerkezetet nem rongálta meg. Sokkal többet most nem mondhatok. – Levette a kesztyűjét, és megdörzsölte a szemét. – Odabent nagy a felfordulás, doktornő, és ezt nagyon rossz értelemben értem. – Elhallgatott, mintha nem tudta volna, hogyan folytassa. – Nagyon sajnálom. – Őszinte szomorúságról árulkodott a hangja. Komoran bólintott a társaságnak, aztán felment a földszintre.

Mindhárman szótlanul álltak a négyes számú boncterem bejáratánál, és igyekeztek felmérni a pusztítás mértékét. A helyiség távoli végében megrongálódott asztalok, tálcák, szekrények és kerekes tárolók hevertek szanaszét. Törmelék, bőr- és húscafatok borították őket. A véres mennyezet és a hátsó fal egy része megsérült.

– Mikor történt ez? – kérdezte Garcia.

– Egy órával vagy talán egy és negyed órával ezelőtt. A második épületben voltam éppen, egy értekezleten. Tompa robbanást hallottunk, aztán bekapcsolt a tűzjelző.

Huntert a falat borító vér mennyisége és a teremben szétszórt, a testeket vagy testrészeket takaró, vízhatlan fekete zsákok száma aggasztotta. A holttestek hűtésére és tárolására használt berendezések a robbanással szemközti falnál sorakoztak. Látszólag egyik sem sérült meg.

– Hány holttestet vettek ki az itteni hűtőkből, doki? – kérdezte bizonytalanul Hunter.

Hove doktor tudta, hogy Hunter megértette, miről van szó. Felemelt jobb kezének mutatóujjával adta meg a választ.

Hunter fájdalmasan felsóhajtott.

– Szóval épp boncolás folyt. – Kijelentésnek szánta inkább, semmint kérdésnek, és érezte, hogy megborzong. – Winston doktor boncolása?

– Basszus! – Garcia a szájához kapta a kezét. – Ne már!

Hove doktor elfordult, de ahhoz nem elég gyorsan, hogy elrejthesse a szemében gyűlő könnyeket.

Hunter tekintete pár másodpercre elidőzött a doktornőn, majd visszatért a teremre, pontosabban arra, ami megmaradt belőle. A nyomozó torka kiszáradt, és szomorúság szorította össze a szívét. Tizenöt éve ismerte dr. Jonathan Winstont. Amióta az eszét tudta, ő volt a vezető halottkém Los Angelesben. Munkamániás hírében állt, és kiválóan értett a szakmájához. Igyekezett mindig maga végezni a boncolást az olyan meggyilkolt áldozatok esetében, akiknél a halál körülményeit szokatlannak minősítették. Winston doktor a leginkább mégis családtag volt Hunter számára. A legjobb barátja. Olyasvalaki, akire sokszor számíthatott. Akit úgy tisztelt és csodált, ahogy csak keveseket. És aki nagyon fog neki hiányozni.

– Ketten voltak jelen. – Hove doktor hangja egy pillanatra elcsuklott. – Winston doktor és egy huszonegy éves törvényszéki asszisztens, Sean Hannay.

Hunter lehunyta a szemét. Nem tudott mit mondani.

– Amint megtudtam, hívtam magát – folytatta Hove doktor.

Garcia arca teljes döbbenetről árulkodott. Sok holttestet látott már a pályafutása során, és jó néhányat eltorzított a szadista elkövető. De személyesen még sohasem ismerte egyik áldozatot sem. És bár először csak három éve találkozott Winston doktorral, hamar megtalálta vele a közös hangot.

– És mi van a sráccal? – kérdezte végül Hunter. Garcia életében először hallotta, hogy megremeg a társa hangja.

Hove doktor a fejét csóválta.

– Sajnálom. Sean Hannay harmadéves kórboncnokhallgató volt a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetemen. Törvényszéki szakértőnek készült. Fél évvel ezelőtt én engedélyeztem, hogy hozzánk jöjjön szakmai gyakorlatra. – Könnytől csillogott a szeme. – Nem is kellett volna itt lennie. Csak besegített. – A doktornő elhallgatott, majd a következő szavait alaposan megfontolta. – Én kértem meg rá. Nekem kellett volna Jonathannek segítenem.

Hunter észrevette, hogy remeg a doktornő keze.

– Különlegesek voltak az áldozat halálának a körülményei – folytatta a nő. – Jonathan ilyenkor mindig engem kért meg, hogy segítsek. És jöttem is volna, ha nem lett volna az értekezlet, így aztán megkértem Seant, hogy helyettesítsen. – A doktornő szeme rémülettel telt meg. – Nem neki kellett volna ma itt meghalnia... hanem nekem.

5. fejezet

Hunter tudta, hogy mi járhat most Hove doktor fejében. Közvetlenül a robbanás után működésbe lépett nála az önfenntartás ösztöne, és megkönnyebbülést érzett. Szerencsésen megmenekült. De aztán felülkerekedett benne az értelem meg a bűntudat, és az elméje a lehető legkeményebb módon büntette. Ha nem húzódott volna el az értekezletem, Sean Hannay még mindig élne.

– Semmi sem a maga hibája, doki – próbálta nyugtatni Hunter, de tudta, hogy a szavainak nem sok haszna lesz. Mielőtt bármibe belenyugodtak volna, meg kellett érteniük, hogy mi történt a teremben.

Közelebb lépett a boncterem ajtajához, és igyekezett feldolgozni az eléje táruló látványt. Jelenleg minden teljesen értelmetlennek tetszett. Aztán hirtelen észrevett valamit, odapillantott, majd Hove doktorhoz fordult.

– Fel szokták venni videóra a boncolást? – kérdezte, és a padlón heverő, kameraállványra hasonlító tárgyra mutatott.

Hove doktor a fejét rázta.

– Nagyon ritkán, és a kérvényt vagy nekem... – a tekintete Hunterről a teremre siklott –, vagy a vezető halottkémnek kell jóváhagynia.

– Vagyis személyesen Winston doktornak.

Hove bizonytalanul bólintott.

– Mit gondol, elképzelhető, hogy ezt a boncolást fel akarta venni?

Hove doktor egy pillanatra elgondolkodott, aztán látszott az arcán, hogy reménykedni kezd.

– Igen, elképzelhető. Ha elég érdekesnek ítélte meg az esetet.

– És ha igen, az mennyiben segítene rajtunk? – vágott közbe Garcia. – A kamerát szinte biztosan rommá zúzta a robbanás, ahogy a terem nagy részét. Csak nézz körbe, Robert!

– Nem feltétlenül – mondta lassan a doktornő.

Mindkét nyomozó felé fordult.

– Netán tud valamit, amit mi nem? – kérdezte Hunter.

– A négyes számú boncteremben néha előadásokat is tartanak – magyarázta a doktornő. – Ez az egyedüli vizsgálónk, amelyben videókamera csatlakozására alkalmas elosztó van. Ez közvetlenül a nagyszámítógéphez kapcsolódik. Vagyis a felvételt egyidejűleg a nagyszámítógép merevlemezére is rögzítik. Ha egy orvos fel akar venni egy előadást vagy vizsgálatot, csak annyit kell tennie, hogy felállít egy digitális kamerát, és csatlakoztatja az elosztóhoz.

– Ki tudjuk deríteni, hogy Winston doktor ebben az esetben tett-e ilyesmit?

– Jöjjenek utánam!

Hove doktor célirányosan elindult felfelé azon a lépcsőn, amelyen korábban lejöttek, és a földszintre igyekezett. Miután elhaladtak a recepció előtt, benyitottak egy sor fémszárnyas ajtón, és egy hosszú, kihalt folyosón találták magukat. A háromnegyedénél jártak, amikor jobbra fordultak, és egy kisebb, tejüveggel ellátott faajtóval találták magukat szemben. Mögötte volt Hove doktor irodája. A nő kinyitotta az ajtót, bement, a két nyomozó pedig követte.

Hove doktor egyenesen az asztalához ment, és belépett a számítógépébe. A két nyomozó megállt mögötte.

– Csak nekem és Winston doktornak van adminisztrátori hozzáférésünk a nagyszámítógép videókönyvtárához. Nézzük, találunk-e valamit!

A nő pár kattintás után megnyitotta a videókönyvtárat, amelyben a felvételeket tárolták. A gyökérkönyvtárból három alkönyvtár nyílt ezekkel a nevekkel: Új, Előadások és Boncolások. A doktornő az Új feliratúra kattintott, de csak egy .mpg kiterjesztésű fájlt talált. A dátum elárulta, hogy egy órával ezelőtt hozták létre.

– Igaza volt! Jonathan valóban felvételt készített a boncolásról. – Hove doktor elhallgatott, és aggódva Hunterre nézett. A nyomozó észrevette, hogy a doktornő lassan elveszi a kezét az egérről.

– Semmi baj, doki, ezt nem kell végignéznie. Majd mi elintézzük.

A nő egy pillanatig habozott.

– De, én is végig akarom nézni. – A fájlra kattintott, mire a képernyő felvillant, az operációs rendszer pedig elindította az alapértelmezett videólejátszót. Hunter és Garcia közelebb hajolt.

A képminőség nem volt különösebben jó, de az egyértelműnek tűnt, hogy egy fehér nő boncasztalon heverő holttestét mutatja. A felvételt föntről rögzítették, és mivel az asztalra közelítettek, az töltötte be a kép nagy részét. Jobbra két fehér laborköpenyt viselő férfi látszott mellkastól lefelé.

– Vissza lehet zoomolni? – kérdezte Garcia.

– Így rögzítették – rázta tagadólag a fejét Hunter. – Nem mi irányítjuk a kamerát, mi csak visszajátsszuk a felvételt.

A képernyőn az asztal jobb oldalán álló két férfi közül az egyik a holttest fejéhez hajolt, és megvizsgálta. Hirtelen Winston doktor arca kúszott a képbe.

– Nincs hang? – kérdezte Garcia, miközben Jonathan Winston ajka némán mozgott. – Hogyhogy nincs hang?

– Az általunk használt kamerákon lévő mikrofonok rossz minőségűek – magyarázta a doktornő. – Általában be sem kapcsoljuk őket.

– Azt hittem, hogy a kórboncnokok a vizsgálat minden lépését rögzítik.

– Ez így is van – erősítette meg a doktornő. – A saját diktafonunkra. Mindig magunkkal visszük a vizsgálóterembe. Bármit használt is Jonathan, az most szétroncsolva hever a teremben.

– Remek.

– „A szeme gesztenyebarna, a bőre ápolt, a fülcimpát látszólag sosem lyukasztották át...” – mondta Hunter, mielőtt a felvételen Winston doktor elfordult volna a kamerától.

– A francba! Így már nem látom a száját.

– Maga tud szájról olvasni? – A kérdést Hove doktor tette fel, de a meglepetés Garcia arcán is tükröződött.

Hunter nem felelt. Mereven bámulta a képernyőt.

– Ezt meg hol a pokolban tanultad? – kérdezte tőle Garcia.

– Könyvekből – hazudta Hunter. Most a legkevésbé sem akart a múltjáról beszélni.

A következő pár másodpercet csendben nézték végig.

– Jonathan a megszokott módon, kívülről kezdi a holttest vizsgálatát – magyarázta Hove doktor. – Ilyenkor rögzítik az áldozat fizikai jellemzőit, köztük az első benyomásokat a sebekről, ha vannak. A kórboncnok külső jeleket is keres, amelyek segíthetnek az áldozat azonosításában, ugyanis a nőt ismeretlenként hozták be.

A képernyőn Winston doktor megállt, és izgatottság suhant át az arcán. Mindhárman látták, ahogy az asszisztens kis zseblámpát nyújt oda neki. A doktor közelebb hajolt az áldozathoz, és a fényt ide-oda mozgatva a test alsó részén lévő öltésekre irányította. Látszott rajta, hogy valami zavarba ejtette.

– Most mit csinál? – Garcia ösztönösen oldalra döntötte a fejét, hogy jobban lásson.

A felvételen Winston doktor épp a fém mutatópálcát használva, az öltéseken keresztül bekémlelt az áldozat testüregébe. Amikor mozogni kezdett a szája, Hove doktor és Garcia Hunterre nézett.

– „Fémből van – mondta Hunter –, de még nem tudom pontosan, hogy mi lehet. Kérem a varratvágó ollót és a csipeszt!”

– Volt valami az áldozatban? – Hove doktor összevonta a szemöldökét.

A képernyőn az látszott, hogy Winston doktor megint elfordul a kamerától, majd fogja az ollót, és nekiáll elvágni az öltéseket. Hunter megszámolta: összesen ötöt kellett szétbontania. Aztán a doktor a jobb kezét az áldozatba csúsztatta.

Pillanatokkal később Winston doktor kihúzott onnan egy tárgyat. Ahogy elfordult, annak a valaminek csak a széle villant fel a kamerában.

– Az meg mi volt? – kérdezte Garcia. – Mit hagytak az áldozatban? Látta valaki?

– Nem tudom biztosan – felelte Hunter. – Várjunk, hátha visszafordul a doktor, és megint a kamerába néz.

A patológus azonban már sohasem fordult vissza.

Másodpercek múlva robbanás történt, és az egész kép helyét csíkok töltötték be. A képernyő közepén a Négyes számú boncterem – Nincs jel felirat villogott.