Franklin Veaux – Eve Rickert

Nyitott szívvel több kapcsolatban

Franklin Veaux – Eve Rickert

Nyitott szívvel
több kapcsolatban

Etikus poliamoria elméletben és gyakorlatban

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

More Than Two: A Practical Guide to Ethical Polyamory

Az eredeti mű a Thorntree Press gondozásában jelent meg az Amerikai Egyesült Államokban.

press@thorntreepress.com

© Szöveg: Franklin Veaux és Eve Rickert, 2014

© Belső illusztrációk: Tatiana Gill, 2014

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2022

ISBN 978-963-291-609-5

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

Fordította: Gárdonyi Viktória, Hack Christian David, Haulik Ron, Jakab Zsolt, La Lee, Ladányi-Turóczi Csilla, Nyíri Tibor, Szabadi Zsuzsa

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Lektor: Dittera-Balogh Andrea

Szerkesztette: Ladányi-Turóczi Csilla

Borítógrafika: Paul Mendoza

Borítóterv: Vanessa Rossi

Köszönet a közreműködésért: Alpek István, Balogh Eszter, Bogdán Mária, Gyurik János, Hajdinák Zoltán, Kondor Katalin, Lengyel Judit, Papp „PJ” János, Pataki Lilla Zsófia, Pogány Orsi, Rekvényi Katalin, Simonyi Gyula István, Singer Eddie, Szilvási Szilvia, Vitrai Sára, valamint a magyarországi poliamorok közösségének önkéntes tagjai és szimpatizánsai és a Tudatos Szex Alapítvány

A könyv bármely részének bármilyen módon való másolása, sokszorosítása, közzététele csak a kiadó írásbeli engedélyével történhet.

A szerelem az a rendkívül nehéz felismerés,
hogy saját magunkon kívül valami más is létezik.

Iris Murdoch

R-nek

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

Előszó a nyolcadik kiadáshoz

Előszó az első kiadáshoz

Köszönetnyilvánítás

A kiadó megjegyzése

Bevezető

1. rész: Mi is az a többszerelműség (poliamoria)?

1. A kezdetek

2. A szerelem sokszínűsége

3. Etikus többszerelműség

2. rész: Poli eszköztár

4. Figyelj oda önmagadra!

5. Kapcsolataink gondozása

6. Kommunikációs csapdák

7. Kommunikációs stratégiák

8. A zöld szemű szörny megszelídítése

3. rész: A poli kapcsolatok szerkezete

9. Határaink kijelölése

10. Szabályok és megállapodások

11. Hierarchia és elsődleges/másodlagos poli

12. Vétó megállapodások

13. Empowerment alapú kapcsolatok

14. Gyakorlati poli megállapodások

4. rész: Poli hétköznapok

15. Miben különböznek a poli kapcsolatok?

16. Középpontban

17. A már létező kapcsolatok kinyitása

18. Mono/poli kapcsolatok

19. Tegyük tisztába a szexet!

20. Szexuális egészség

21. Poli fejtörők

22. Kapcsolati átmenetek

5. rész: A poli ökoszisztéma

23. A partnered többi partnere

24. Hogyan találjunk új partnereket?

25. A világ többi része

Végszó: szeress többet és légy nagyszerű!

A szerzőkről

Kislexikon

Jegyzetek

Előszó a magyar kiadáshoz

A „többszerelműség”, poliamoria témáját tárgyaló ritka és hiánypótló alapművet, kézikönyvet tart a kezében a kíváncsi olvasó. Hazánkban az utóbbi években alig jelent meg hasonló témájú könyv, miközben a poliamoria fogalma már 1990 óta létezik (San Franciscóban írták le először); jelensége az USA keleti partján már-már trend. Az „új szexuális forradalom”-ként is utalnak a hippimozgalom szülőföldjéről, Kaliforniából terjedő kapcsolati modellre. Vitatott, hogy veleszületett orientáció vagy választott identitás-e a poliság. Szakmai cikkek, kutatások tucatjai firtatták ennek esetleges patológiás (kötődési- vagy személyiségzavaros) eredetét – majd derült így ki épp ennek az ellenkezője: a poliamor kapcsolódás nem rosszabb, csak más, akárcsak minden, a cisz/hetero/mono-normativitástól eltérő orientáció, alternatív identitás. Az is jellemző, hogy mi itthon több mint húsz éves késéssel hallhattunk erről – ha egyáltalán: a szubkulturális méretű poliamor közösségen kívül csak a téma kevés szakértője rendelkezik ismeretekkel a nyitott kapcsolatokról.

Szabad szerelem, nyitott házasság, csoportházasság (amik a poliamoria előképeinek is tekinthetők) – ezek a fogalmak talán nem teljesen ismeretlenek a párkapcsolati alternatívák iránt érdeklődő, vájt fülű magyar olvasó számára. Bár mindegyik fogalom történelmi múltra tekint vissza (a szabad szerelem mozgalom például 19. században indult), a szélesebb tömegekkel a hippimozgalom „ellenkultúrája” ismertette meg őket, így ezek hazánkban csak a nyolcvanas évekre váltak vita tárgyává. A múlt évszázad hatvanas éveinek (szexuál)forradalmi hulláma, mely világméretű hatásra akkor tett szert, mikor az Egyesült Államok keleti partját is elérte, hozzánk a kommunizmus „védőgátján” megtörve csak évtizedes késéssel tudott begyűrűzni – betörnie pedig akkor sem sikerült.

A témában írt kutatásomhoz magyar nyelven íródott szakirodalmat – egy kivételével – hiába kerestem. Első fecskeként a szexológus dr. Szilágyi Vilmost írt számos, kezdetben nagy port kavaró, majd szakmailag elhallgatott könyvet, cikket a témában. A „Nyitott házasság – korszerűbb életstílus” című, 1988-ban megjelent könyvében lényegében végigvezeti az olvasót minden olyan fontosabb szemponton, amelyről ez a könyv is szól modernebb formában. Tömören, lényegre törően elemzi ki a házasság intézményének konstruktumát, és veszi sorra a kapcsolati nyitás szükséges feltételeit, következményeit. Ő akkor úgy értékelte, hogy a monogám házasság intézménye szükségszerűen megújulva válik majd nyitott házassággá, némi társadalmi ellenállással megküzdvén. Ez az ellenállás viszont nagyobbnak bizonyult a vártnál. Több évtized munkássága és több tucat más, hasonló tematikájú könyv kiadása után ma is kuriózumnak, furcsa zárványnak tekinti a szakma Szilágyi munkásságát. Az országosan ismert szexológus haláláig szellemileg aktív volt, nem szűnt meg küzdeni a számára fontos eszméért, a egyenlőségen alapuló nyitott kapcsolatok népszerűsítéséért. Még 93 évesen is nyomon követte a poliamor közösség történéseit mint a csoport tagja. A Nyitott szívvel több kapcsolatbant is szemlézte, és írt róla egy kritikát a Poliamoria Magyarország zárt Facebook csoportjába. Ebből idézek:

„A szerelem sokszínűsége” című második fejezet rendkívül fontosnak tűnik a poliamoria megértéséhez. Szellemes hasonlat, hogy élő fához hasonlítják az egyént, aki csak akkor virul, ha kapcsolatai révén szükségletei rendszeresen kielégülnek. Csakhogy nem minden kapcsolat szolgálja a részben állandó, részben változó szükségletek kielégítését. A hagyományos monogámia egyetlen intim partnertől várná el minden szükséglet kielégítését, méghozzá kölcsönösen és életfogytiglan. Ám a gyakorlatban ez szinte lehetetlen, a zárt monogámiához ragaszkodók kénytelenek lemondani legtöbb fontos igényükről, s hervadoznak, belebetegszenek vagy titkos megcsalással kísérleteznek. Esetleg rájönnek, aztán belenyugszanak, hogy az „Igazinak” nevezett, ideális partner nem létezik, s ezt ki kell bírni valahogy. […]

A könyv nem a térkép, hanem az iránytű szerepét tölti be. Megmutatja, hogy a részletes megbeszélések, a saját érzelmeinkért és döntéseinkért vállalt felelősség, a partnereink iránti tisztelet és a segítőkész empátia eredményezhet erős, élénk és kielégítő kapcsolatokat. A szerzők feltételezik, hogy a többpartnerűséget elfogadó ember 1.) értéknek tartja a szeretetet, szerelmet és összetartozást, 2.) partnerei önként, szabad akaratukkal vesznek részt a többpartnerű kapcsolatban, 3.) kívánja, hogy nemcsak ő maga, hanem partnerei és érezzék a szeretetet, gondoskodást és biztonságot, 4.) értékeli a becsületet és tisztességet kapcsolataiban, s 5.) elfogadja, hogy minden tartós kapcsolatban lehetnek konfliktusok, de lehetőleg jóval kevesebb, mint az öröm és élvezet. Két erkölcsi alapelv tűnik a legfontosabbnak: „A kapcsolatban résztvevő emberek fontosabbak, mint maga a kapcsolat.” és „Soha ne bánjunk úgy emberekkel, mintha tárgyak lennének!” (Vagyis nem igazán poliamor az, aki csak bizonyos szükségletei kielégítésének eszközeként bánik partnerével.) […]

Egy erkölcsös, jó kapcsolatban minden partner élhet a saját jogaival. A jó közérzetet erősítő döntések csak akkor erkölcsösek, ha nem sértik egyetlen partner jogait sem. Előfordul, hogy valaki a saját (vélt vagy valós) jogait túlbecsüli (pl. „Hozzám tartozol, így ellenőrizhetem, megtilthatom más kapcsolataidat” stb.). Jogunk van bármit kívánni, de nincs jogunk bármit megtenni, amit kívánunk. (Szilágyi, 2019.)

Azt, hogy itthon hány embert foglalkoztat komolyabban a nyitott kapcsolatban élés, ezen belül a poliamoria, csak találgatni lehet. A hazai helyzetről magam csak klienseimen keresztül és online tájékozódom, így a poli közösség egyik szervezőjét, Dittera-Balogh Andreát kérdeztem. Ő így ír erről:

„Amikor a poliamoria Magyarországon is megjelent 2012 körül, az iránta érdeklődők közösségekbe kezdtek tömörülni. A Poliamoria Magyarország volt az első nagyobb csoport, amely 2015-ben megjelent a nyilvánosság előtt is, ma 1800 tagot számlál. 2016-tól a nyilvánosság még szélesebb körű lett a PolyLove évenkénti fesztivállal, ahol másfél napon át 300-400 látogató jelenik meg. Később megszületett egy olyan csoport, amely az etikus nem-monogám kapcsolatokat szélesebben öleli fel (tehát nemcsak poliamoriával foglalkozik), a Szabadon Szeretni, ez jelenleg 2600 fős. További kisebb csoportok követték őket. Ma már a poliamoria iránt közvetlenül érdeklődők körülbelül 3000-4000-en vannak, és a határterületeken további 8000-10000 fő kapcsolódik hozzá (ilyen területek a különféle identitások, a szexuális diverzitás, az alternatív életstílussal, családformákkal foglalkozó közösségek). A programok, a poliamor tárgyú cikkek, riportok, a kérdőívezések és dolgozatok, a közösségi élet maga segít a téma szélesebb körű megismertetésében, a vele kapcsolatos tudatlanság csökkentésében, és javítja az érintettek életminőségét, énképét is, hosszabb távon pedig megküzdési mintákat kínál számukra.”

Jómagam szakemberként úgy vélem, ez a mozgalom és benne ez a könyv egy izgalmas, egészséges és családként is élhető alternatívát kínál a monogámián túl – és nem ahelyett.

Személyes véleményem szerint a poliamoria, az etikus non-monogámia nem jelenthet veszélyt a monogámiára, mert lényegében a megcsalás alternatíváját képezi, nem pedig az elkötelezett párkapcsolatét. Sok elköteleződni képtelen embert is vonzhat persze ez a szabadság, de ők nem fognak tudni élni vele, mert polinak lenni épp annyival komplikáltabb, ahány emberrel több van a kapcsolatban – és aki nem tud labdázni sem, ne próbáljon meg zsonglőrködni, mert párkapcsolat helyett csak pár kapcsolata marad, vagy még az sem.

Rekvényi Katalin szexuálpszichológus

Előszó a nyolcadik kiadáshoz

Serdülőkoromban és a húszas éveim elején még úgy tűnt, hogy a nem-monogámiával kapcsolatos kezdeti tapasztalataim nem igazán igényelnek sok támogatást vagy útmutatást. Annak ellenére, hogy a szubkultúrákban, amelyekben felnőttem, és amelyek keretei között randiztam, senki sem használta a nem-monogámia vagy a poliamoria szavakat, természetesnek vettük, hogy egy-egy kapcsolat és a szexuális élmény kettőnél több embert is érinthet egyszerre. Legyen szó olyan párokról, akik több emberrel csókolóznak egy szórakozóhely homályos sarkában a ’90-es években, vagy arról, hogy én magam érzelmi – és néha fizikai – szempontból is hozzácsapódtam a legjobb gimis barátnőm és a pasija alkotta pároshoz. De említhetném hétvégi csoportos kalandjainkat az egyetemi koleszban, vagy azt, hogy a „második férj” kifejezést használom, ha a pasimnak a legjobb meleg barátja iránti szeretetére utalok – mindez soha nem jelentett számunkra problémát. Sőt, konkrétan beszélni se beszéltünk ezekről a dolgokról. Miközben a nem-monogámia különböző formáival elég gyakran találkozhattam a saját környezetemben, valahol mégis észrevétlen maradt mindez, ezért eszünkbe se jutott, hogy valamiféle támogatást keressünk vagy a témát érintő olvasmányok után kutassunk.

Ahogy azonban a harmincas éveim felé közeledtem, bennem is megjelent az a mindenkit érintő késztetés, hogy vegyem komolyabban a kapcsolataimat, kössek ki egyetlen partner mellett, így végül én is a monogám modell megvalósításán fáradoztam, hiszen legtöbbünket mégiscsak erre kondicionáltak. Érdekes módon annak ellenére, hogy tiszteletben tartottuk a monogám házasság szabályait, első férjemmel sok szenvedélyes beszélgetést folytattunk arról, hogy mennyire nincsenek ínyünkre a hagyományos nemi szerepek, mennyire nem akarjuk „birtokolni” egymást, és hogy a kölcsönös függetlenség és autonómia számunkra – akár abból a szempontból, hogy külön-külön utazunk szabadságra, akár a tekintetben, hogy másokkal mély, bensőséges barátságokat kötünk – központi szerepet játszik arról szóló közös elképzelésünkben, hogy mit jelent párként létezni. Nem voltunk hagyományosak abban a tekintetben, ahogyan elképzeltük, mit jelent a kizárólagosság, de továbbra is vállaltuk a korlátait. A korábbi, nem monogám jellegű viselkedési minták feledésbe merültek: nem volt helyük abban a házasságban, amelyet felépítettünk magunknak. Legalábbis néhány évig így ment ez nálunk.

Később, a 2010-es évek elején, amikor úgy döntöttünk, hogy kinyitjuk a házasságunkat, kamaszkorunkból származó nem-monogám tapasztalataink egyáltalán nem bizonyultak elégségeseknek. Hamar rájöttünk, hogy az egész túlnő rajtunk, és segítségre szorulunk. Márpedig sürgősen. Mentőcsónakra és biztonsági övekre, erőforrásokra és támogatásra volt szükségünk ahhoz, hogy eligazodjunk ennek a hatalmas paradigmaváltásnak az útvesztőiben. Mint minden lelkes (és kétségbeesett) újonc, én is beírtam a Google-ba, hogy „meg akarom nyitni a házasságomat”, megnéztem a „Poliamoria: Házas vagyok, mégis randizom”[1] című valóságshow-t, és faltam azt a kevés könyvet és műsort, ami a konszenzusos nem-monogámiáról szólt. Ezen autodidakta átképzési folyamat során sok hasznos forrásokra bukkantam, de csak a Nyitott szívvel több kapcsolatban 2014-es megjelenése hozta el számomra a szükséges gyakorlati útmutatást.

Eve és Franklin írása révén fontos felismerésekre jutottam: sikerült jó irányba indulnom és képessé váltam arra, hogy szerelmi érzéseimnek és szexualitásomnak sokkal teljesebb és szabadabb módon adjak kifejezést. Komoly kihívást jelentett számomra, hogy nagyon mélyen belevésődtek a tudatalattimba a monogám gondolkodásmód elemei és a tündérmesék sugallta elvárások, ezért nagyon hasznosnak bizonyult, hogy példákat és beszámolókat olvashattam arról, miként lehet mindezt másképp csinálni. Bizakodóvá váltam a tekintetben, hogy a poliamor életforma valóban működőképes. A Nyitott szívvel több kapcsolatban a poliamor bölcsesség multivitaminja volt számomra, amelyet házasságom megnyitásának kihívásaival szembenézve immunerősítőként szedhettem. Kitöltötte azokat a hézagokat, amelyek elméleti felkészültségem hiányosságaiból fakadtak, fontos szempontokat adott, melyek segítettek abban, hogy elvégezhessem hierarchiánk lebontásának belső munkálatait, illetve megtanuljak személyes felelősséget vállalni saját félelmeimért, szükségleteimért és bizonytalanságaimért. Rámutatott arra, milyen rengeteg párkapcsolati nehézséget kell legyőznünk, ideértve a nyílt kommunikáció elsajátítását, sebezhetőségünk felvállalását, az átláthatóságra és az együttérzésre való készséget, valamint a saját életünk feletti hatalom megőrzésének és határaink meghúzásának képességét. Később, amikor nem-monogám pszichoterápiára szakosodtam, sok kliensemtől hallottam a Nyitott szívvel több kapcsolatbant a poliamorok bibliájaként emlegetni.

De nem minden ügyfelem értett ezzel egyet. A könyvben én is több megkérdőjelezhető szempontot találtam. Egyik észrevételem – melyet néhány páciensemtől is visszahallottam – arra vonatkozik, hogy a kötet az autonómia/kapcsolódás skálán időnként túlságosan is a hiperautonómia felé hajlik. A Nyitott szívvel több kapcsolatban arra biztatja az olvasókat, hogy szerezzék vissza szuverenitásukat, beszéljenek az igényeikről, és legyenek ők a saját idejük, érzéseik és határaik urai. Minderre azt kell mondjam, hogy teljesen egyetértek! Vannak, akik számára ez a fajta, kapcsolatokon belüli individualizmus mindenképp hasznos. Határozottan nagyon pozitívnak, sőt szükségesnek tartom ezeket a képességeket a monogám pároknál túl gyakran tapasztalható homályos identitásfúzióval és társfüggőséggel ellentétben. Vannak azonban olyanok is, akik számára ez a túlságos elhajlás a skála autonóm vége felé már túlzás, és úgy tapasztalják, hogy magukra maradnak a kapcsolati térben azzal a nem túl hasznos tanáccsal, hogy „ez a te sarad, oldd meg!” Személy szerint nem hiszem, hogy a könyv szerzőinek szándéka tényleg ennek a gondolatnak a hirdetése volt, de azt igenis látom, hogy a könyvben az a korszak tükröződik, amelyben íródott, így a könyv egyes részei tényleg azt a benyomást keltik, mintha ez lenne a szerzők egyik üzenete.

Mint minden mozgalomnak és kultúrának, a poliamoriának is vannak fázisai és fejlődési állomásai. A 2010-es évek elején a nem-monogám közösségben keringő egyik narratíva valahogy így hangzott: „Felelősséget kell vállalnod a saját szükségleteidért, nem lehetnek párkapcsolati elvárásaid, soha nem függhetsz a partnereidtől, amit tapasztalsz, arról száz százalékig te tehetsz, és ha másként gondolod, a poliamoria nem biztos, hogy neked való.” A poliamora ezen szélsőséges értelmezése sok embernek ártott, ennek ellenére mégis úgy gondolom, hogy az egész tulajdonképpen a káros monogámia-felfogásra visszavezethető hibás hozzáállás eredménye. A monogámia romantikus ideálképe gyakran ösztönöz bennünket arra, hogy veszítsük el individualitásunkat és autonómiánkat, vállaljuk túlságosan is nagy felelősséget a partnerünkért, ráadásul identitásunkat, döntéseinket, időnket, erőforrásainkat, preferenciáinkat és szükségleteinket állítsuk a másik ember vagy a párkapcsolat szolgálatába. Teljesen érthető, hogy a poli mozgalom sok tagja arra törekedett, hogy ezt a felfogást visszaszorítsa – sőt, kigyógyuljon belőle. Ahogy egyre több pár nyitotta meg a kapcsolatát, sokan egyszerűen csak áthelyezték a monogámia hierarchiáját a poliamoriába, és ez gyakorta hozta magával a 2000-es évek szigorúan hierarchikus elsődleges-másodlagos alapú normáit, amelyek miatt végül megerősödött a fent említett jelenség, az autonómia-központúság.

Amikor 2019-ben találkoztam Eve-vel, ő mindezzel már tisztában volt. Miközben a Thorntree Press kiadóban különböző könyvötletekről beszélgettünk, határozottan amellett érvelt, hogy régóta nagy szükség van egy olyan könyvre, amely mind általánosságban, mind pedig a nem-monogám kultúráról szóló szakirodalom részeként szólna a kötődésről és a poliamóriáról. A Nyitott szívvel több kapcsolatban remek volt első lépésnek, mivel forradalmi paradigmaváltást és felbecsülhetetlen értékű készségeket kínál ahhoz, hogy sikerrel végezzük el azt a belső munkát, amely magabiztosabbá tesz bennünket, de hiányzik belőle a kapcsolati egyenlet másik fele, amely képessé teszi a partnereket a kötődés biztonságának kiépítésére. Ezért van az, hogy saját könyvemben, a Polysecure-ban már kifejezetten arra helyezem a hangsúlyt, hogy a kapcsolati kötődést illető biztonságérzet nem „vagy-vagy” alapú: az önmagunkhoz való biztonságos kötődés ugyanúgy kell hozzá, mint a partnerhez való biztonságos kötődés, sőt, ugyanezt a kötődési módot a közösség és a tágabb értelemben vett társadalom kapcsán is létre kell hoznunk. Szeretek a Polysecure-re úgy gondolni, mint fontos következő lépésre a nem-monogámiáról folyó beszélgetésben, és sok szempontból úgy látom, hogy a Nyitott szívvel több kapcsolatban és a Polysecure ugyanannak az örökké fejlődő áramlatnak különböző állomásai.

A Nyitott szívvel több kapcsolatbant a fenti kritikám ellenére is nagyon fontosnak tartom mindazok számára, akik rászánják magukat a poliamoriába vezető utazásra. Fantasztikus, ahogy a szerzők magukra vállalták azt a hatalmas feladatot, hogy ízekre szedjék a monogámia és a poliamoria hierarchikus struktúráinak összetettségét, és még mindig ez az egyik legjobb, legsokoldalúbb gyakorlati útmutató arra, hogyan nyissunk meg egy párkapcsolatot. Mint ahogy minden jó multivitamin esetében, itt is érvényes, hogy a páciens egészségi állapota és testfelépítése függvényében szükség lehet további tápanyag-utánpótlásra. A könyvet forgató kedves olvasónak azt javaslom, hogy szívja magába azt a sok bölcsességet és gazdagságot, amit a kötet kínál, de úgy használja fel a megszerzett tudást, hogy közben mindig kritikus módon dönti el, saját, konkrét helyzetében mi működőképes és mi nem az. Illetve keressen további forrásokat, melyekre még szüksége lehet az út során. Ahogy a könyvben Eve és Franklin is hangsúlyozza, a poliamoriához bátorságra van szükség. Számomra ez a bátorság abban áll, hogy kilépünk a komfortzónánkból és ismerős kapcsolati paradigmáinkból, illetve elindulunk azon a felfedezőúton, melynek során kideríthetjük, milyen izgalmas (és néha félelmetes) határok között mozog az a képességünk, hogy többet szeressünk.

Jessica Fern

San Mateo, Costa Rica, 2021 novembere

Előszó az első kiadáshoz

Körülbelül húsz évvel ezelőtt szerzőtársammal, Dossie Eastonnal egy Mensarendezvényen telt ház előtt beszéltünk arról, amit általában S/M-ként (szado-mazóként) emlegetünk. Akkora már megírtuk és publikáltuk a The Bottoming Book (Bottomok könyve) és a The Topping Book (Topok könyve) című műveinket, és tartottunk egy rakás workshopot. Többször szerepeltünk nyilvánosság előtt, így aztán hozzá voltunk szokva, hogy polgárpukkasztó módon viselkedjünk ilyen helyzetekben. Őszintén megvallva még élveztük is a dolgot.

A mensás esemény után egy barátom elmesélte, hogy a következő folyosói párbeszédnek volt fültanúja: „Hallottál arról a szado-mazo előadásról, amit ma délután rendeztek?” – kérdezte valaki, a barátom meg remekül utánozta az eredeti beszélő sipákoló, elképedt hanghordozását. – „Két nő tartotta… és olyasmikről beszéltek, amit együtt szoktak csinálni… ráadásul az egyik pasijuk is ott ült a teremben!”

Ennyire nem volt még benne akkoriban a köztudatban, hogy egyáltalán létezik poliamoria, illetve más, úgynevezett nem monogám alternatívák. Éppen ez győzött meg arról bennünket, hogy írnunk kell egy könyvet a poliról is. A The Ethical Slut (szó szerint: Az erkölcsös ribanc, magyarul Szexbolondok illemtana[2]) című kötetünk 1997-ben jelent meg, és mindketten eléggé megdöbbentünk azon, milyen heves reakciókat váltott ki az olvasókból – nagy meglepetésünkre sokkal hevesebbeket, mint a két BDSM-ről szóló könyvünk. Miközben jártunk a reggeli rádióműsorokat és a helyi sugárzású kábeltévék stúdióit, hihetetlen reakciókkal szembesültünk: egy nő például kijelentette, ha a férje valaha ilyen disznóságot merne neki javasolni, jól fejbe verné egy serpenyővel, egy másik asszony pedig szerint mi fogjuk romlásba dönteni a nyugati civilizációt, a könyvünket be kéne tiltani, bennünket meg kalodába zárni és jól megvesszőzni. (Csak nagy nehezen tudtuk visszatartani a röhögést a reklámblokkig.)

Amikor ilyen témáról írsz, a feladatod nagy része abban merül ki, hogy óvatosan megpróbáld kinyitni olvasóid elméjét, hogy egy kis fényt sugározz az eddig sosem vizsgált előítéletek sötétségébe, és új gondolkodási sémáknak nyiss teret. Még ha szándékunkban állt is volna gyakorlati tanácsokat adni arra nézvést, hogyan tehetjük a poli kapcsolatokat jól működővé, viszonylag kis adathalmaz és tudásanyag állt csak rendelkezésünkre akkoriban, amellyel egyáltalán dolgozhattunk volna – alapvetően a saját életünk és a köreinkbe tartozó San Francisco-i illetőségű meleg, illetve BDSM-gyakorló barátaink élete. Mi nyilván mindannyian teljesen más szükségletekkel és körülményekkel rendelkeztünk, mint az átlag amerikai olvasó. Úgyhogy jobb híján maradtunk az alapvető elveknél, és az eszközkészlet megtervezését más szerzőkre hagytuk.

Fogalmunk sem volt akkoriban arról, hogy a kis könyvünk hatására milyen sokan kezdenek majd érdeklődni a poliamor életstílus iránt. A Szexbolondok messze meghaladta az összes többi könyvünk eladási számait. Másfél évtizeddel később egy nagyobb kiadó profibb módon adta ki a könyv bővített kiadását, amelyben az eredeti elvek mellett már gyakorlatok és praktikus tanácsok is szerepeltek.

De még így is csak két szerző voltunk, a magunk hátterével és előítéleteivel. Büszkék vagyunk arra, hogy segítettünk megteremteni ezt az új világot, a poliamoria világát, amely immár elég nagy és sokszínű ahhoz, hogy szüksége legyen a miénktől eltérő véleményekre, elképzelésekre és megközelítésekre.

Rengeteg helyre eljutottam és rengeteg városban tartottam „Szexbolond illemtan” workshopokat. Ahányszor arról kérdezem a közönséget, hogy mi a legnehezebb problémájuk poliamor emberként, szinte mindig logisztikai (időbeli, térbeli, odafigyeléssel kapcsolatos) vagy a féltékenység kezelését illető problémákat emlegetnek. Mindegyik kemény dió, ez nem vitás… Mégis azt mondanám, csak egy mélyebbre nyúló probléma tünetei. Képzeld el, hogy monogám vagy, és ugyanolyan párkapcsolati problémáid vannak, mint a többi monogámnak: féltékenykedsz (igen, ők is szoktak), unatkozol, nulla szex van a házasságodban, vagy bármi ilyesmi. Mit teszel? Felhívod a pszichológusodat, tanácsot kérsz a barátaidtól, Dr. Phil show-ját nézed, elmész a könyvesboltba, és választasz a több tucat mű közül, amelyek mind monogám embereknek szólnak, monogám problémákról.

De ha polik vagyunk, hol találunk válaszokat? Ha szerencsénk van, viszonylag nagy városban élünk, tudjuk használni a netet, és ismerjük a poliamoria szót, így tisztában vagyunk vele, milyen fogalmat kell egyáltalán beírnunk a keresőbe, illetve olyanok az életkörülményeink, hogy eljuthatunk akár egy poli találkozóra is. A többiek számára maradnak a weboldalak és a könyvek. És még ezekből is alig van néhány.

Sokan úgy fognak bele a poli életmódba, hogy nem ismernek senkit, aki sikeresen lavírozott már ezeken a vizeken, és hajlandó lenne nyíltan is beszélni róla. Rengeteg embernek csak kevés vagy semmilyen hozzáférése nincs ahhoz a kicsi, de egyre növekvő tudásanyaghoz, amelyet a sikeres poli emberek gyűjtöttek össze és osztottak meg mindenféle fórumokon. Éppen ezért legfőbb ideje, hogy megjelenjen a Nyitott szívvel több kapcsolatban.

Franklin Veaux-t évek óta virtuálisan ismerem (ha lehet így nevezni azt a kapcsolatot, amelyben csak interneten keresztül érintkezünk valakivel, de a való életben sosem találkozunk), szerzőtársa, Eve eddig ismeretlen volt számomra. Mindketten tapasztalt és világosan fogalmazó poliamorok – Franklin poli weboldala, a xeromag.com (azóta már morethantwo.com) 1997-ben jött létre, pont ugyanabban az évben, mikor a Szexbolondok illemtana először megjelent.

Örülök, hogy bizonyos dolgokban nem értek egyet Franklinnel és Eve-vel (ha akarjátok tudni, melyekben, kénytelenek lesztek mindkét könyvet elolvasni). Éppen az lenne aggasztó, ha mindenről ugyanazt gondolnánk. Ahány poli, annyiféle poli életvitel. Az információ-megosztás és a beleegyezés alapelvein túl nem is beszélhetünk helyes vagy helytelen módszerekről – csak olyanokról, melyek egyesek számára működőképeseknek bizonyultak, mások számára meg nem. Ha a monogámoknak el kell dönteniük, hogy hallgatnak-e Dr. Philre vagy Dr. Laurára, vagy bármely más randigurura, aki a rádióban vagy a tévében hirdeti a tanait, akkor a poliknak is joguk van hozzá, hogy különböző tanácsokat kapjanak, és maguk döntsék el, mit fogadnak meg és mit nem.

Különböző szerzők különbözőképpen fogalmaznak. Dossie és én úgy jelentünk meg, mint két idősebb nővér (már ha az ember nővéreinek nevezhet két minimum is szokatlan szexuális elhajlásairól ismert, kissé már őszülő hippi némbert); Eve és Franklin inkább úgy tűnnek fel, mint „két bölcs szomszéd” – gondoljunk csak azokra a szakikra, akik a Házi barkácsolás című sorozatban a kerítés másik oldalán álltak, a maguk nyugodt, bölcs, de azért vicces módján. Dossie és én elsősorban a poli szexuális oldaláról írtunk, Franklin és Eve inkább a mindennapi életet ábrázolják. Dossie és én szívesen elcsábulunk olykor, és hajlamosak vagyunk egy kicsit az absztrakció és az idealizmus fellegeiben járni, míg Eve és Franklin két lábbal áll a földön.

Valószínűleg egyik stílus jobban bejön neked, mint a másik, és ezzel nincs is semmi baj. Minél több ember nyitja meg az elméjét a poli végtelen lehetőségei felé, annál több tér nyílik további könyvek (Vajon mennyit kell még várni a Dummies könyvsorozat poliamoria című darabjára?), vélemények, speciális publikációk, személyes találkozók és egyebek számára.

Lehet, hogy eljön a nap, amikor ugyanolyan sok forrás és szerepminta áll majd a polik rendelkezésére, mint amennyivel ma a monogámok rendelkeznek. Szeretnék olyan világban élni, amelyben a majdani unokáim ugyanolyan természetességgel nézhetik majd a Bill és Joan és Pat show-t, ahogy én anno a The Brady Bunch-ot néztem. Na jó, talán inkább a dédunokáim.

És az olyan könyvek, mint a Nyitott szívvel több kapcsolatban sokat tehetnek azért, hogy mindez valósággá váljon. Remélem, kedves Olvasó, ugyanolyan kellemes élmény lesz számodra ez a könyv, mint amilyen számomra volt.

Janet W. Hardy

Köszönetnyilvánítás

A sikeres poliamoria csoportos erőfeszítés. Így elég találó, hogy ennek a könyvnek a létrehozásában is nagyon sok ember vett részt. Az ő segítségük és támogatásuk nélkül a Nyitott szívvel több kapcsolatban nem létezne. A könyv megírása nagyon hosszú folyamat volt, és sok minden változott az első verzió és aközött, amit most olvasol. Az érdemi szerkesztést Alan M. MacRobert végezte, aki nem csak nagyon keményen dolgozott azon, hogy a vázlatunkat érthető prózává alakítsa, hanem hiánypótló meglátásai is voltak, számos ötlettel járult hozzá a munkához és arra ösztökélt bennünket, hogy olyan elméletekkel és elgondolásokkal is foglalkozzunk, amelyek felett korábban elsiklottunk.

Shelly DeForte többek között a 3., 7., 9. és 15. fejezetekhez írt kiegészítéseket: bölcsessége és éleslátása révén járt hozzá a munkánkhoz. Pepper Mint fontos adalékokkal szolgált a 25. fejezet LMBTQ közösségekről szóló szakaszához, valamint egy korai vázlatról alkotott visszajelzéseiből is igen sokat tudtunk profitálni. Sophia Kelly, Aggie Sez, illetve két, nevét inkább titokban tartó kritikusunk ugyancsak nagy segítséget nyújtott több kulcsfontosságú fejezethez. A Vancouverben (B.C.) működő poly women’s discussion group[3] tagjainak véleményére mindig érdemes volt odafigyelnünk, elképzeléseinket többször megvitatták. Hálásak vagyunk továbbá Janet Hardynak, a Szexbolondok illemtana társszerzőjének és a poliamoria úttörőjének, amiért előszót írt könyvünkhöz.

Sok történet szerepel ebben a könyvben, egy részük saját, más részük ismerősöktől kölcsönzött. Ezek a sztorik abban segítenek, hogy illusztrálják azt a rengeteg tanulságot, amit az utunk során a magunkévá tettünk. Rajtunk kívül mindenki álnéven szerepel, a neveket anonimitásuk megőrzése érdekében változtattunk meg, eltávolítottunk továbbá néhány olyan adatot, amely lehetővé tenné az illető személyek beazonosítását. Ügyeltünk arra, hogy olyan történeteket válasszunk, amelyekben közvetlenül érintettek voltunk és amelyek felhasználására legalább egy résztvevő engedélyt adott, illetve olyan sztorik is bekerültek a könyvbe, amelyek több mint tíz évvel korábban már úgyis köztudottak voltak.

Hálásak vagyunk Paul Mendozának gyönyörű, a borítótervhez készített grafikájáért és Tatiana Gillnek a belső illusztrációkért. Hatalmas szerencsénkre első osztályú csapattal dolgozhattunk együtt, akik fantasztikus munkát végeztek annak ellenére, hogy a kiadó elég nagy sebességet diktált: itt szeretnénk megemlíteni Naomi Paulst, aki a kéziratot lektorálta; Vanessa Rossit, aki a borítót tervezte; Mari Chijiiwát, aki a belívet tervezte és tördelte; Roma Ilnyckyjt, a könyv korrektorát; és Krista Smith-t, aki elkészítette a tárgymutatót, és részletes kutatásokat végzett a 20. fejezet megírásához, valamint ellenőrizte az ott megjelent adatokat. A könyvben maradt hibákért kizárólag mi vagyunk felelősek.

A könyv megírásához és előállításához nagylelkű támogatást kaptunk Dr. Kenneth R. Haslamtól, a Kinsey Institute for Research in Sex, Gender and Reproduction[4] poliamoria-gyűjteményének kurátorától, valamint Alan M. MacRoberttől és Ola Rozenfeldtől. A projekt fennmaradó részét közösségi finanszírozási kampányból finanszíroztuk: annak érdekében, hogy ez a projekt elérje célját, rengeteg ember segített bennünket. Egyesek anyagi támogatást nyújtottak, mások pedig nyilvánosságot biztosítottak számunkra egy elképzeléseink népszerűsítésére létrehozott platform révén – úgy mint: Greta Christina, Abzu Emporium, Kendra Holliday, Louisa Leontiades, Alan MacRobert, Cunning Minx, Christopher Ryan, Aggie Sez és Elisabeth Sheff. Azt is fontos megemlítenünk, hogy sosem tudtuk volna anélkül a 455 ember nélkül befejezni projektünket, akik hozzájárultak a kampányunkhoz, és akiket a morethantwo.com/supporters oldalon soroltunk fel.

Franklin ezúttal szeretne köszönetet mondani azoknak a partnereinek, akikre a könyvben Vera, Amy, Amber és Sylvia néven hivatkozunk – nem csak a könyvhöz nyújtott támogatásuk miatt, hanem azért is, hogy szeretettel és nagyszerűséggel töltötték meg az életét. Eve hálás férjének, Peternek és barátnőjének, Palomának sok érzelmi támogatásukért és ötleteikért, valamint azért, hogy elviselték, hogy annyiszor volt távol az írás és szerkesztés során fizikai és érzelmi szempontból egyaránt. Mindketten szeretnénk megköszönni édesanyánknak is, hogy olyan csodálatosak voltak.

Bár az érintettek talán nem tudnak róla, ez a könyv nem jöhetett volna létre az események azon különös láncolata nélkül, amelyben szerepet játszott a NASA, a Mars Curiosity küldetés, Phil Plait, Paul Fenwick és a Twitter.

A Nyitott szívvel több kapcsolatban első vázlata a vidéki Washington távoli vadonjának mélyén íródott, ahol Kay és Harry Hibler – valamint a macskájuk – nagylelkűen rendelkezésünkre bocsájtották faházukat. Hat hetet töltöttünk ott (és persze rengeteg gombát is szedtünk!). Mérhetetlenül hálásak vagyunk az általuk biztosított lehetőségért. Az ő nagylelkűségük és vendégszeretetük nélkül ez a könyv nem lenne az, ami. A lenyűgöző, kézzel épített faház, amelyet annyi kedvességgel neveznek Hibler Hillnek, a szeretetteljes, kreatív partnerség inspiráló emlékműve, így különösen alkalmas helynek bizonyult egy ilyen könyv megalkotására.

A kiadó megjegyzése

A könyvben szereplő tanácsok abból a feltételezésből indulnak ki, hogy minden érintett partner jóhiszeműen cselekszik, és a kapcsolatokban nincsenek súlyos visszaélések. Ha ugyanakkor bántalmazó kapcsolatról van szó, a tanácsok egy része lehet használhatatlan vagy akár káros is. Segítségképpen felsoroljuk, milyen jellemzők alapján lehet beazonosítani egy potenciálisan bántalmazó kapcsolatot vagy polisejtet:

- Gyakran érzed úgy, hogy a partnered vagy metamorod lealacsonyít, illetve megaláz.

- Az az érzésed, hogy nyomást gyakorolnak rád, vagy olyan szexre kényszerítenek, amit nem szeretnél.

- Úgy érzed, hogy a polisejtben csak akkor fogadnak el, ha csoportos szexben is részt veszel.

- A partnered vagy a metamorod az engedélyed nélkül elolvassa az üzeneteidet, e-mailjeit, naplódat vagy más magánjellegű információidat.

- Azon kapod magad, hogy kételkedsz a saját valóságfelfogásodban, különösen ami a kapcsolataidat illeti.

- Úgy érzed, hogy elkedvetlenít a metamorjaiddal való kommunikáció.

- Úgy érzed, hogy elvárják tőled, hogy titkolózz a metamorjaid előtt vagy azokkal kapcsolatban.

- Azt éreztetik veled, hogy „nem vagy igazán poliamor”, ha aggodalmadat fejezed ki valami miatt, szeretnél meghúzni bizonyos határokat vagy nyíltan beszélsz az érzéseidről.

- Úgy érzed, megszégyenítenek, amiért támogatást keresel a polisejten kívüliek körében.

- Az a benyomásod, hogy egy partnered vagy metamorod nem tartja érvényesnek mindazt, amit érzel és lelkileg megtapasztalsz.

- Valamely partnered vagy metamorod úgy viselkedik, mintha mindenki felett állna, illetve ő volna a poliamoriával kapcsolatos megbízható információk egyetlen vagy legmegbízhatóbb forrása.

- Úgy érzed, hogy ha elhagyod a kapcsolatod, senkire nem számíthatsz és senki nem fog „elviselni”.

- Úgy érzed, hogy te vagy az egyetlen probléma a kapcsolatban vagy a polisejtben.

Ha úgy gondolod, hogy bántalmazó kapcsolatban élsz vagy egy ismerősöddel történik ez, keresd a NANE Egyesületet (nane.hu / 06-80-505-101), a Patent Egyesületet (patent.org.hu / 06 70 252 5254), vagy az Országos Kríziskezelő Információs Szolgálatot (ncsszi.hu / 06-80-20-55-20)!

Ez a könyv a nem monogám életforma egyik megközelítési módját mutatja be. Tanuld meg belőle azt, ami hasznodra válik, és ne foglalkozz a többivel! Igazítsd a könyvben szereplő elgondolásokat a saját körülményeidhez!

Bevezető

Will Rachel férje. Gyönyörű házuk van. Will (akinek nem ez az igazi neve) sikeres üzletember: jól menő céget vezet. Munka után minden nap hazamegy Rachelhez, a nejéhez és annak kedveséhez, Arnoldhoz, aki szintén velük lakik. Will és Arnold jó barátok, sok időt töltenek együtt. Hárman együtt járnak nyaralni, kirándulni, néha Arnold másik partnere, Leila is csatlakozik hozzájuk.

Santiago és Winona jegyesek. Mindketten randiznak egy másik nővel, Helennel. Santiago és Winona hat éve járnak együtt, először a férfi kezdett randizni Helennel úgy három éve, és egy évre rá Winona és Helen is egymásra találtak. Santiago és Winona együtt él, Helen külön lakik, nem messze tőlük.

Eliza ragaszkodik a függetlenségéhez. Egyáltalán nem tetszene neki az elképzelés, hogy egy hagyományos kapcsolat része legyen. Egyedül él, és esze ágában sincs ezen változtatni. Öt éve randizik Kyle-lal, és még mindig dúl köztük a szerelem. Kyle és Eliza viszonya távkapcsolat, mivel előbbi egy másik államban él a barátnőjével, Melodyval. Ha Eliza látogatóba megy hozzájuk, akkor ott is alszik náluk. Elizának van egy másik partnere is, Stacie: ő a barátnőjétől nem messze, a férjével Seth-tel él. Eliza és Stacie kapcsolata négy éve tart. Seth és Eliza barátok, de nincs köztük szerelmi kapcsolat. Mindannyiukat ismerjük.

Igen, lehetséges így élni. Százezrek teszik ezt ebben a pillanatban is. A jelenséget poliamoriának hívják, ami szó szerint több szerelmet jelent. Ami a legfontosabb az egészben, hogy minden a benne résztvevők tudtával és beleegyezésével történik.

A poliamor kapcsolatok lehetnek örömteli, nevetéssel és szerelemmel/szeretettel teli kapcsolatok. De ritka, hogy csak úgy, az égből pottyannak az ölünkbe. Meg kell értük dolgozni, és bizalom, kommunikáció és kedvesség kell hozzájuk. Könnyebb úgy egészséges és vibráló poli kapcsolatokat építeni és elkerülni a mindenféle katasztrófát, ha látjuk, hogy csinálják mások, és tanulhatunk tőlük. Manapság ez egyébként sokkal egyszerűbb, mint azelőtt. Az elmúlt harmincöt évben a világszerte növekvő poliamor közösség hatalmas ismeretanyagot halmozott fel: ennek a kincsnek az összegyűjtéséért azonban sokszor keményen meg kellett fizetniük: sok-sok ember megpróbáltatásai, tévedései, drámája és küzdelmekben kiforrott bölcsessége vezetett el oda, ahol most vagyunk. Ma már sokkal többet tudunk arról, mint akár egy nemzedékkel ezelőtt, hogy miként érdemes dolgozni a kapcsolatainkon, miért és hogyan tegyük mindezt… és azt is sokkal tisztábban látjuk, mely utak vezetnek újra és újra ugyanahhoz a negatív eredményhez.

A könyv szerzői együttvéve negyven évnyi poli tapasztalatot gyűjtöttek össze. Azon túl, hogy a mindennapjainkban is így élünk, szó szerint több ezer poli kapcsolatot kísérhettünk figyelemmel. Franklin húsz éve üzemelteti a valószínűleg leginkább poli irányultságú információs weboldalt.

Franklin a 80-as évek elején kezdett poliamorként élni, jóval azelőtt, hogy bárki is ismerte volna ezt a kifejezést. Nem volt szókincse arra, hogy elmondja, mit érez, se támogató közössége, se példaképei, se senki, akivel beszélhetett vagy akitől tanulhatott volna. Egyedül kellett megtalálnia a megfelelő utat. Így történt, hogy feleségül vett egy monogám nőt és majdnem két évtizedig élt egy hierarchikus, vétó-alapú kapcsolatban, amely egyetlen résztvevőt sem tett igazán boldoggá. 1997-ben – ugyanabban az évben, amikor megjelent a Szexbolondok illemtana – elindított egy weboldalt: akkoriban Xeromag.com néven (ma: morethantwo.com), amelyben rengeteg bevezető poliamor anyagot publikált. Célja az volt, hogy minden olyan információt megosszon, amelyeknek kezdőként ő is örült volna.

A weboldal lassan növekedett és változott az évek során, ahogy Franklin kapcsolatai és a poliamoriáról alkotott nézetei is változtak. Sokáig a Google első találatai között volt, ha rákerestünk angolul a polyamory szóra. Az évek során több ezer embertől kapott e-maileket, akik megköszönték a segítségét, sőt, olykor azt is, hogy megmentette a kapcsolatukat. A munkája sokszor vita tárgya, de tény, hogy sokaknak segít azzal, amit csinál.

Eve először tizenkét éves korában hallott a poliamoriáról, mégpedig a vasárnapi iskolában oktató tanárától, aki megkérdőjelezte a monogám kapcsolatokról alkotott elképzeléseit, és az elsődleges és másodlagos partnerek fogalmáról beszélt neki. A középiskolában a barátai kacérkodtak a poliamoria gondolatával és gyakorlatával, de nem volt tudomásuk magáról a keretrendszerről, amely lehetővé tette volna, hogy komolyabban is felfedezhessék. A középiskola után Eve monogám kapcsolatokban élt, noha voltak poli barátai. Harmincvalahány évesen döntött úgy a férjével együtt, hogy kinyitják a házasságukat. 2008 óta tekinti magát polinak.

Ebben a könyvben személyes történeteinket meséljük el. Nem vagyunk poli szakértők. Hiszen nem is hiszünk abban, hogy ilyenek léteznek. A többszerelműség ehhez még túl fiatal. Azért írtuk ezt a könyvet, mert rengeteg időt töltöttünk azzal, hogy ezt a szinte még ismeretlen terepet keresztül-kasul bejárjuk, és az úton rengeteg olyan hibát követtünk el, amelyeknek kikerülésében szeretnénk segíteni másoknak. Ha az, amit itt találsz, hasznos a számodra, használd egészséggel. Ha nem, akkor sincs semmi gond. Akkor még mindig kereshetsz más könyveket, amelyekből válogathatsz, hogy megtaláld azt, ami leginkább megfelel az igényeidnek.

Hogy beszélünk poliul?

Ahogy a többszerelműség kapcsolati modellé vált, úgy alakult ki a maga szókészlete. A polik beszélnek például komperzióról, ami nem más, mint örömérzet amiatt a boldogság miatt, amit a kedvesünk egy másik kapcsolatban él át. Emlegetjük az ÚKE-et (új kapcsolati energiát), amely a friss szerelem lobogó, mézeshetekre emlékeztető fázisára vonatkozik. Mások esetleg apró féltékenységekről[5] beszélhetnek. A PP vagy a metamor pedig a kedvesed másik kedvese (amennyiben ugyanakkor neked ő nem partnered).

Ezek a furcsa szavak talán okoznak némi zűrzavart a fejekben. Hiszen a nem monogám kapcsolatok gondolatában nincs semmi új: az emberek az idők kezdete óta kalandoznak, cserélnek feleséget és rosszalkodnak összevissza, szóval mire fel ez a sok új szó?

Új terminológiára akkor van szükség, ha a régi már nem felel meg a célnak. Ezek a fogalmak azért jöttek létre, hogy a polik szabatosan tudják megfogalmazni örömeiket és gondjaikat, illetve le tudják írni azokat a helyzeteket, amelyekbe belebotlanak és amelyeknek nincs megfelelőjük a monogámiában vagy a nem-monogámia legelterjedtebb, többszerelműségen kívüli változataiban. Az új zsargon arra szolgál, hogy képesek legyünk anélkül beszélni a poliamoriáról (az etikus, nyitott, beleegyezésen alapuló, hosszú távú szerelmi kapcsolatok hálózatáról), anélkül, hogy a megcsalás vagy a szvinger, az alkalmi párcsere vagy más, hagyományos nem monogám formációk kifejezéseit kellene használnunk. Igyekeztünk nem túlzásba vinni a zsargon használatát, de ha mégis nehézségekbe ütköznél, akkor a könyv végén találsz egy kislexikont.

Témák a könyvben

A könyv olvasása során újra és újra ugyanazokkal a gondolatokkal fogsz találkozni. Arra a következtetésre jutottunk ugyanis, hogy mindenféle boldog, erős kapcsolatban van valami közös és ezekre a dolgokra többször is visszatérünk.

Az első gondolat a bizalom. Bármely kapcsolatban, de a poliban főleg rengeteg múlik azon, hogy mennyire tudunk bízni a partnerünkben. Ennek a bizalomnak a megteremtése viszont nehezebb, mint amilyennek hangzik, mert olyan belső érzelmek, mint a bizonytalanság és az önbizalomhiány nagymértékben befolyásolhatja, mennyire bízunk a partnerek irántunk érzett szeretetében.

A második téma a bátorság. Sok olyan kapcsolati megközelítést javaslunk, amely szembe megy a társadalom által meghatározott normákkal és a saját félelmeinkkel, és amelyeknek gyakorlásához nem kevés bátorság kell. Ha bátorságról van szó, sokan tűzoltókat látnak maguk előtt, ahogy berohannak egy égő épületbe, vagy olyan embert képzelnek el, aki merészen néz szembe egy éhes leopárddal – vagyis veszélyhelyzet esetén különleges vakmerőségről tanúskodó tettek jutnak eszünkbe. Az a bátorság, amire mi utalunk, személyesebb és hétköznapibb: hogy tudunk-e beszélni az érzéseinkről akkor is, ha félünk. Nevezetesen: képesek vagyunk-e megadni a partnerünknek azt a szabadságot, hogy új kapcsolatba kezdjen, még ha félünk is attól, hogy emiatt el fog hagyni; elfogadjuk a kihívást és kilépünk a komfortzónánkból, még ha nem is vagyunk biztosak abban, hogy lesz ott valaki, aki majd elkap…

A harmadik téma a bőség. Az egyik perspektívából nézve a többszerelműség reménytelen vállalkozás: olyan embereket keresünk, akik ugyanúgy ezt a nem konvencionális életmódot választották, amit mi, vagyis a szóba jöhető partnerek száma igencsak korlátozott: kinek lesz megfelelő szexuális orientációja és nemi identitása, ami még jobban leszűkíti a választékot, aztán ki lesz nyitott új szerelmi kapcsolatokra, ami még jobban leszűkíti, kinek a poli életmódja kompatibilis a miénkkel, kivel stimmel a kémia… hogy is remélhetnénk, hogy bárkit találunk, aki minden feltételnek megfelel? Más nézőpontból közelítve azonban több mint hét milliárd ember él a Földön, így még a 10% 10%-ának a 10%-ának a 10%-a is több mint 700 000 lehetséges partnert jelent – vagyis a bőség zavarával küzdünk. Az, hogy miként gondolunk a lehetséges kapcsolatokra, vajon úgy véljük, hogy kevés van belőlük, vagy akad bőséggel, az alapvetően meg fogja határozni szerelmi életünk alakulását.

A negyedik gondolat az etika. Szilárdan hisszük, hogy az emberekkel lehet etikusan és etikátlanul is bánni, és mind a két fajta viselkedésmódról beszélünk a könyvben. Úgy gondoljunk, hogy elsődleges fontosságú bármilyen egészséges és boldog kapcsolat számára, hogy a benne részt vevőkhöz együttérzéssel, becsületesen és tisztelettudóan közeledjünk, bármilyen szerepet is játszanak az életünkben.

Az utolsó téma sokszor fog visszaköszönni: ez pedig az önrendelkezés (empowerment) kérdése. Hiszünk abban, hogy a kapcsolatok akkor működnek legjobban, ha a bennük részt vevő embereknek hatalom van a kezében, amelynek birtokában együtt alakíthatják a kapcsolataikat, állhatnak ki a saját érdekeik mellett és érezhetik, hogy igenis van beleszólásuk abba, hogyan alakul a sorsuk.

A poliamoria, mint sok minden más, figyelemre érdemes kezdeményezés, hosszú utazás. Reméljük, a könyv alkalmas arra, hogy néhány útjelző tábla kihelyezésével segítsen a helyes irány megtalálásában, de az utat magadnak kell bejárnod. Csak rajtad múlik, hogy boldog, etikus, együttérző kapcsolatokat fogsz-e építeni.

1 Polyamory: Married and Dating: a Showtime 2012-tól 2013-ig futó műsora.

2 Jaffa Kiadó, 2010.

3 Poli nők vitaklubja

4 Kinsey Intézet a Szex, a Nemek és a Reprodukció Kutatásáért

5 Ez az ún. wibble-wobble, amelyet akkor érzünk, ha általában véve nem vagyunk féltékenyek a partnerünkre, de adott pillanatban rosszul esett nekünk valami.

1. rész
Mi is az a többszerelműség (poliamoria)?

1. A kezdetek

Az életben azok a legsikeresebbek, akik rájönnek, hogy a mindennapokban maguknak kell megteremteniük az őket körülvevő szeretetet, maguknak kell létrehozniuk saját létezésük értelmét, és önállóan kell megtalálniuk mindazt, ami mozgatja őket.

Neil deGrasse Tyson

A történet az idők kezdetétől ugyanúgy zajlik: egy fiú és egy lány útjai keresztezik egymást (vagy két fiú, illetve két lány találkozik). Elkezdenek együtt járni, beleszeretnek egymásba. Szexuális és érzelmi hűséget fogadnak, családot alapítanak és összeköltöznek, hogy boldogan éljenek, míg meg nem halnak. De mindez valójában csak a tündérmesékben zajlik így. A valódi folytatást inkább sok nyomorúság jellemzi: bekövetkezik az összeomlás, jön a szétköltözés, a válás, esetleg felbukkan egy új szerelem. És a verkli kezdődik elölről.

Az egyik gyakori változatban fiú és lány talál egymásra, közös életbe kezdenek, csakhogy az egyikük új kapcsolatra lel, és minden összezavarodik: edények repülnek, szívek törnek össze. De lehettél már részese ennek a verziónak is: egy lány és két fiú ismerkedik meg egymással. Esetleg két lány és egy srác. Tragikus döntéseket kell hozni. Valakinek a szíve biztosan megszakadt, és a végén mindenki azon agyal majd, hogy mi lett volna, ha.

Szerintünk az ilyen történeteknek másféle befejezése is lehet. Egy fiú és egy lány megismerkednek, egymásba zúgnak, a lány megismerkedik egy másik fiúval, beleszeret, a lány és a fiú összejön egy másik fiúval, a lány megismerkedik egy lánnyal, az a lány beleszeret egy másik fiúba, és mindannyian boldogan élnek, amíg meg nem halnak.

A poliamoria (polyamory) szó az 1990-es évek elején jött létre a görög poli (sok) és a latin amor (szeretet) szavakból. Megalkotói hittek abban, hogy igenis létezhet egyszerre több, szeretetteljes, gyakran elkötelezett kapcsolat, mégpedig közös megegyezés alapján, őszinteséggel és nyíltsággal megspékelve. Most valószínűleg felteszed a kérdést: „Na de a végén kire marad a házimunka?” Nyugi, a maga idejében erre a kérdésre is sort kerítünk.

A poliamoria nem arról szól, hogy elosonunk, és kicsit akciózunk, amikor a barátnőnk éppen nincsen otthon. Nem is arról szól, hogy három emberrel járunk egyszerre, miközben egyik sem tud a többiről. Nem arról van szó, hogy csatlakozunk egy vallásos szektához és egy tucat tizenéves lányt veszünk feleségül, vagy rekreációs célból szexelünk, miközben mindössze egy „igazi” kapcsolatot tartunk fenn, vagy olyan bulikba járunk, ahol egy kalapba dobják érkezéskor a slusszkulcsokat.

A poli kapcsolatok elképesztően sokféle formában, méretben és ízben kaphatók, akárcsak az emberi szív. Vannak „V” kapcsolatok, ahol egy embernek két olyan partnere van, akik nem állnak romantikus kapcsolatban egymással; „triád” kapcsolatok, ahol hárman kölcsönösen érintettek; és „négyes” kapcsolatok, ahol a résztvevők vagy mind romantikusan kötődnek egymáshoz, vagy nem. A „polihű (polyfidel)” kapcsolatokban a felek megállapodnak abban, hogy nem keresnek további partnereket. De azt is választhatják, hogy nyitottak maradnak új kapcsolatokat kereső tagok számára. A poli személynek lehet egy vagy több „elsődleges” és egy vagy több „másodlagos” partnere is, illetve az is előfordulhat, hogy nem létezik rangsor a szereplők között. Egyesek „csoportházasságot” kötnek, megosztják egymással a pénzüket, közös otthont hoznak létre, és talán gyermekeiket is egyetlen családként nevelik.

Vannak, akik azt képzelik, hogy a poliamoria tulajdonképpen azt jelenti, hogy a benne élők félnek az elkötelezettségtől. Igazság szerint azonban a poliamoriában való elkötelezettség nem szexuális kizárólagosság iránti elkötelezettséget jelent. Ehelyett romantikus/érzelmi kapcsolat iránti elkötelezettségről beszélünk – mindennel, ami ezzel jár: elköteleződsz a jelenléted mellett, amikor partnereidnek szüksége van rád, befektetsz a boldogságukba, egy közös élet építésébe, derűs és egészséges, mindenki szükségleteinek megfelelő kapcsolatok létrehozásába és egymás támogatásába, ha nehéz idők jönnek. Sajnos a társadalom arra tanított minket, hogy az elkötelezettséget csak a szexuális kizárólagosság lencséjén keresztül szemléljük; ez csökkenti az összes többi olyan lehetőséget, amelyben ugyancsak elköteleződhetnénk, csak más formában. Azok, akik egyetlen irányba sem képesek elköteleződni, nyilván több irányba sem lesznek erre képesek. A poliamoria a poligámiával sem azonos, hiszen utóbbi az az eredeti jelentése szerint több házastársú életmódot jelent, melynek leggyakoribb formája a többnejűség (poligínia), de létezik többférjűség (poliandria) is. Nem háremtartásról beszélünk, bár tudjuk, hogy néhányan ott a hátsó sorban buzgón remélték, hogy ebbe az irányba indulunk majd el. Nem azonos a szvinger életmóddal, bár néhány poli ember szvinger is egyben (amint azt a 17. fejezetben tárgyaljuk a páros nyitásról). És végül, de nem utolsósorban a legkevésbé sem szól alkalom szülte promiszkuitásról. A poliamor kapcsolatok valódi kapcsolatok – jó és rossz pillanatokkal, problémamegoldással, kommunikációval… és igen, a takarítást is meg kell csinálnia valakinek.

Hagyjuk már a tündérmesét!

Kultúránkban az egész életen át tartó monogámia ideálképét a mindannyiunk által ismert mesék világa közvetíti leginkább: a gyönyörű, elbűvölő fiatal nő kezdetben egyedül vívja küzdelmeit: boldogtalan, nincsenek barátai, gonosz erők nehezítik az életét. Addig harcol a nehézségekkel és a megpróbáltatásokkal, amíg egy nap el nem jön érte a herceg az obligát fehér lovon. A jóképű hős karjába veszi a lányt és megcsókolja. A fiatalok azonnal egymásba szeretnek; felcsendül a kórus, lemegy a függöny.

Az efféle történetek azért keltenek olyan mély visszhangot bennünk, mert megnyugtató képet nyújtanak a kapcsolatokról: nekik köszönhetően hisszük el, hogy az igaz szerelem mindent legyőz. Hogy mindenkinek van valahol egy lelki társa, aki csak arra vár, hogy megtalálják. Ha pedig rábukkantunk erre a csodalényre, vele majd boldogan élhetünk, amíg meg nem halunk. Ennek az egész sztorinak az üzenete nagyon egyszerű: nincs szükséged semmi egyébre, csak szerelemre. Nem kell dolgoznod önmagadon, nem kell megismerned a valódi igényeidet, mert ha egyszer megtaláltad a boldogságot, akkor az örökre a tiéd marad.

Felejtsük el a tündérmeséket! A „boldogan éltek, amíg meg nem haltak” csak mítosz. A valódi emberek – a mesék szereplőivel ellentétben – soha nem statikusak. Élnek, növekednek, változnak. Boldog, egészséges, szerelemmel teli életet csak akkor fogunk tudni létrehozni a magunk számára, ha nem sajnáljuk rá az energiát és állandó tudatossággal figyeljük partnereink, helyzetünk és önmagunk változásait. Egyetlen ember sem ígérhet olyat, hogy sosem fog megváltozni, sem a partnereink, sem mi magunk nem garantálhatunk effélét. Ahogy pedig mi változunk, úgy változnak azok a dolgok is, amelyek boldoggá tesznek minket.

A poliamoria azért jelenthet sokak számára fenyegetést, mert belezavar abba a meseszerű feltételezésbe, miszerint a megfelelő partner megóv minket a változásoktól. A poliamoria rámutat a káosz és a bizonytalanság jelenlétére azon az elméletben egyenes úton, amelyen a boldogság felé menetelünk. Egy egészséges kapcsolatban elengedhetetlen a rugalmasság, meg az, hogy képesek legyünk megfelelően reagálni az életben bekövetkező változásokra és azoknak teljes összetettségére. A boldogság valójában nem is létállapot. Inkább folyamat, vagy egyfajta mellékhatás. A mese üzenete szerint elég csak a megfelelő partnert megtalálnunk és a boldogság csak úgy megtörténik velünk. De a valóságban a boldogságot minden nap újra kell teremtenünk. És az erre való képesség inkább azzal kapcsolatos, hogy hogyan szemléljük a dolgokat, mintsem azzal, hogy pontosan milyenek a körülményeink.

A pártalálásról szóló mesék más, rejtett hazugságokat is tartalmaznak. Azt ígérik például, hogy egyetlen ember mindig képes lesz kielégíteni az összes igényünket. Arról az elképzelésről, miszerint a poliamoria erre a problémára végleges megoldásokat kínál, ugyan bőven lehet vitatkozni (erről a 4. fejezetben esik szó), de annyi biztos, hogy teljesen észszerűtlen abban reménykedni, hogy egyetlen ember az összes létező vágyunkat ki fogja elégíteni az idők végezetéig.

Ha úgy döntünk, hogy a mesében akarunk hinni, ingatagnak és bizonytalannak érezhetjük magunkat, valahányszor a valóság nem felel meg az elvárásainknak. Azt fogjuk gondolni, hogy ha valaki más vonz minket, akkor valami nincs rendben velünk. Johnny Depp színész – akinek folyamatos párkapcsolati zűrzavarai bulvárlapba illően legendásak – egyszer megjegyezte: „Ha egyszerre két embert szeretsz, válaszd a másodikat. Mert ha igazán szeretted az elsőt, nem estél volna bele a másodikba.” (Egy poli erre csak a fejét csóválja.) Ha pedig „egyetlen igaz” szerelmünket másvalaki is vonzza, úgy érezzük, összedőlt a világ. Hiszen ha mi mindent beleadunk, ami a nagykönyvben meg van írva, akkor ez neki elég kellene, hogy legyen, hát nem? Amennyiben a partnerünk mást is szeret rajtunk kívül, akkor az feltétlen azt jelenti, hogy a mi szerelmünk nem elég jó. Hát nem egyértelmű?

Az, hogy az életünkben csak egyetlen, nagy szerelem létezhet, csábító elképzelés. A valóságban persze nem zárja ki semmi, hogy „több szerelmet” is találjunk az életben. Mindketten sokakat ismerünk, akik ezt tapasztalták, és mi ketten is többekbe vagyunk egyszerre szerelmesek – és még csak nem is folytatunk romantikus kapcsolatot mindegyikükkel. Noha minden szerelmünknek van más szerelme is, biztonságban érezzük magunkat, mert olyan emberek vesznek körül az életben, akikre mindig számíthatunk.

Miért vannak egyáltalán polik?

Hogyan érhetjük meg legkönnyebben, miért poliamor valaki egyáltalán? Kérdezzük rá arra, vajon mit kapunk általában a kapcsolatoktól? A szerelmi kapcsolatok még a legjobb esetben is elég macerásak; miért nem hagyjuk inkább a fenébe és felejtjük el az egész műfajt egyszer s mindenkorra? Dióhéjban: azért nem teszünk így, mert általában boldogabbak vagyunk párkapcsolatban, mint anélkül. Az ember szociális lény. Jobban járunk, ha megosztjuk az életünket másokkal. Ilyen a természetünk. Bármennyire is bonyolult, zavaros és kiszámíthatatlan a szerelem, fantasztikus, mennyi mindent kaphatunk tőle. Valójában hatalmas bennünk a késztetés, hogy olyan embereket keressünk, akik annak látnak minket, amik valóban vagyunk, akik szívesen töltik velünk az idejüket, magyarul, akik igazán szeretnek minket.

Sokan úgy gondolják, hogy amint szerelmi kapcsolatba léptek valakivel, vége a keresésnek. Elvégeztek egy feladatot, megnyertek egy versenyt; nincs szükség arra, hogy tovább kutakodjanak. Mások számára azonban egyetlen párkapcsolat nem elég, nem elégíti ki minden vágyukat. Nyitottak maradnak arra, hogy új partnereket és új érzelmeket tapasztaljanak meg az életükben. Mi is több egyszerre több szerelmi kapcsolatot folytatunk, és szeretjük azokat, akik hasonlóképpen élnek, mert ez a fajta felfogás minden érintett életét gazdagítja. Az, ha egy időben több embert szeretünk, nem azt jelenti, hogy menekülünk az intimitás elől; inkább éppen ellenkezőleg: szívvel-lélekkel éljük meg a legmélyebb intimitást.

A poliamor kapcsolatok gyakorlati előnyökkel is járnak. Ha egy családban több felnőtt is van, akkor gyakran nagyobb a pénzügyi szabadság és a biztonság. Vannak polik, akik összeköltöznek, megosztják egymással a jövedelmüket és a kiadásaikat, ezáltal mindegyikük pénzügyi rugalmassága növekszik. De még a nem együtt élő és nem közös kasszán lévő polikra is jellemző, hogy sok hasznát látják annak, ha a partnerek kölcsönösen segítik egymást. Ha rossz napod van, többekhez fordulhatsz vigaszért és támogatásért. Ha valamilyen probléma merült fel az életedben, több perspektívát kaphatsz a megoldására. Mindenből gazdagabban részesülsz, mint egy mono szerelmi kapcsolatban – több ember társaságát, tanácsát élvezheted, több örömet és több szeretet kaphatsz.

Polinak lenni fantasztikus lehet a nemi életed tekintetében is. A szex tanult készség, és az emberi szexuális horizont hatalmas. Bármilyen legyen is az ízlésed, bármilyen gazdag képzelettel is rendelkezel, a szexuális tapasztalatok köre olyan nagy, hogy biztos akad valaki, aki valahol éppen olyasmit csinál, amit szívesen megtennél, de ami soha nem jutna magadtól eszedbe. Ahányszor úgy szeretőt hívsz az életedbe, lehetőséged van olyasmit tanulni, amit különben soha nem tanultál volna meg… gyakran olyasmiket is, amiket a már meglévő kapcsolataidban is alkalmazhatsz. Senki nem olyan kreatív, hogy ne lenne mit tanulnia mástól.

De ne feledjük, van egy mondás, amely szerint: „Bizonyos emberek azért lesznek polik, hogy többet szexelhessenek; mások meg azért, hogy kevesebbet kelljen szexelniük.” A nem azonos mértékű szexuális étvággyal rendelkező monogám házaspárok ugyanis komoly dilemmával szembesülnek. Az egyik fél állandó frusztrációja és a másik félt érő folyamatos elutasítás általában tönkreteszi a házasságokat. Ha azonban a pár egy nagyobb szeretői hálózat részévé válik, mindenki könnyebben találhatja meg a neki ideális mennyiséget, így ez a nyomasztás megszűnik.

Honnan tudjuk, hogy polik vagyunk-e?

Néhányunk számára nyilvánvaló, hogy poliamorok vagy monogámok vagyunk-e, mások számára ez nem ilyen egyértelmű. Sok poli érzi úgy, hogy ez az irányultság az identitása megkerülhetetlen része, csakúgy, mint a hajszíne vagy a szexuális orientációja. Az, aki eredendően nem-monogámnak érzi magát, még akkor is lehet poli, ha csak egy kapcsolata van, vagy éppen egyáltalán nincs kapcsolata.

Mások azért teszik magukévá a poliamoriát, mert úgy látják, hogy eredendően őszintébb, mint a monogámia, amely gyakran arra készteti őket, hogy letagadják mások iránti vonzalmaikat. Megint mások úgy tekintenek a poliamoriára, mint eszközre, amely által megszabadulhatnak a monogámiával időtlen idők óta együtt járó, mások birtoklásáról és irányításáról szóló elvektől.

Annak eldöntéséhez, hogy a poliamoria neked való-e vagy sem, nemcsak azt kell végiggondolni, hogy monogám vagy-e vagy épp ellenkezőleg, hanem azt is, hogy mindaz, amit az élettől vársz, illetve amit etikáról, erkölcsről gondolsz, összeegyeztethető-e a többszörös, őszinte szerelmi kapcsolatok rendszerének elméletével. Ha pusztán a szexuális változatosság vonz, de nem vágysz érzelmi kötődésekre is, akkor neked inkább a szvinger életmód való. A nyitottság és átláthatóság nélküli szerelmi kapcsolatok iránti vágyad ugyanakkor azt jelentheti, hogy szükséged lehet némi önfejlesztésre.

A poli nem való mindenkinek. Nem az emberi evolúció következő lépcsőfoka. És nem is felvilágosultabb, spirituálisabb, progresszívebb vagy fejlettebb, mint a monogámia. Az, hogy valaki poliamor, még nem jelenti, hogy automatice kevésbé lesz féltékeny, együttérzőbb vagy jobban kommunikál, mint a monogámok.

Úgy hisszük, hogy a tudatos gondossággal felépített kapcsolatok kielégítőbbek, és nagyobb valószínűséggel vezetnek boldogsághoz, mint azok, amelyeket az alapértelmezett társadalmi elvárások határoznak meg. Nem zárja ki semmi, hogy akár egy jól működő monogám kapcsolat is létrejöhet így, gondos, megfontolt építkezésnek köszönhetően. Sokan érzik magukat jól a monogámia keretein belül, nincs is ezzel semmi baj. Az, hogy valaki monogámiában él, nem feltétlenül jelenti azt, hogy pusztán a társadalmi normákat követi. Ha úgy döntesz, hogy a poliamoria nem neked való, az is teljesen oké. Ne erőltesd magadra, és ne engedd, hogy bárki is nyomást gyakoroljon rád, hogy így élj.

Nézzünk inkább úgy a poliamoriára, mint párkapcsolati ötletek egyfajta hatalmas tárházára. Ahelyett, hogy azt kérdeznéd meg magadtól, vajon poli vagy-e, inkább azon gondolkodj el, vajon tudod-e használni a poliamoria eszközeit és ötleteit a saját életedben? Mindaz, amiről ebben a könyvben szó lesz, akkor is hasznos és értékes lehet számodra, ha egyébként nem vágysz több szerelmi partnerre.

Félreértések a poliamoriával kapcsolatban

Ezen a ponton egyesek közületek talán még mindig ilyen gondolatokat forgatnak a fejükben: „Juhééé! Ide nekem a végtelen szexpartikat!”, mások pedig azt morogják magukban: „Micsoda fertő! Így akarják beadni nekem, milyen jó, ha megcsalnak?” Mindenkinek, aki azt képzeli, hogy poliként akárkivel és akármikor lefeküdhet anélkül, hogy mások érzéseivel egy cseppet is foglalkozna, van egy rossz hírünk. A poliamoria nem azt jelenti, hogy mindent szabad. Sokkal több odafigyelést, megbeszélést és önelemzést jelent, mint amennyit korábban megszokhattál.

Előfordulhat, hogy tulajdonképpen csak egy partner jut neked (ha egy V, N vagy W alakú kapcsolat egyik végén találod magad), vagy akár egyedülálló is lehetsz (hiszen attól, hogy poli vagy, még nem biztos, hogy partnert is találsz magadnak). Lehet, hogy életed során kevesebb partnered lesz, mint annak, aki egymás után sok monogám kapcsolatba ugrik bele (mint például Johnny Depp). A promiszkuitás annak jele, hogy az ember nem nagyon válogat, a poliamorok azonban kifejezetten válogatósak is lehetnek.

Ha akarsz, persze azt is választhatod, hogy össze-vissza rohangálhatsz és fűvel-fával csinálod… de akkor fogadd el mindazt, ami ezzel jár. Ha figyelmen kívül hagyod azoknak az embereknek az igényeit és érzéseit, akikkel lefekszel, akkor egyszer csak nem fogsz többé lefeküdni velük. A poli világban könnyen terjednek a hírek. Hosszú távon rossz kapcsolati stratégia, ha nem foglalkozol a partnereid érzéseivel.

Azokat, akik azt képzelik, hogy a poliamoria csak egy hangzatos kifejezés, amellyel tulajdonképpen a megcsalást próbáljuk leplezni, ugyancsak ki kell ábrándítanunk. A „megcsalás” ugyanis nem más, mint a bizalom megsértése, a kapcsolat szabályainak megszegése. Ha több szerető egymással párhuzamos létezése nem sérti a bizalmat, akkor definíció szerint nem történik megcsalás. A megcsalás meghatározó eleme az árulás, nem pedig a szex. (Át lehet ugyan térni a megcsalásról a poliamoriára, de ez az út tele van veszedelmekkel; erre a 17. fejezetben térünk majd ki.)

Talán úgy képzeled, hogy egy olyan kapcsolatban, amelyben lehetséges több partner bevonása, egyáltalán nincsenek szabályok. De ez hatalmas tévedés. Sokféle poli kapcsolat létezik; mindegyiknek van saját, megállapodás alapú szabályrendszere. Mindennek a működtetése érdekében bizalomra, tiszteletre és empátiára van szükség.

Annak ellenére, hogy talán a szabad szerelem képei elevenednek meg a képzeletedben, a poliamoria nem feltétlenül jelenti azt, hogy kommunában vagy népes életközösségben élünk. Nem minden poli ember lakik több partnerrel, vagy akár egyetlen partnerrel, ami azt illeti. És az sem poliamoria, hogy párok egy harmadikat keresnek maguk mellé.

A poliamoria azt sem jelenti, hogy feltétlenül kinkynek[6] kell lenned. Lehetsz poliamor anélkül, hogy szexhintát szerelnél a hálószobádba. Sok az olyan poli, akinek teljesen szokványos a nemi élete. A poli családok a számlák befizetésével, közös mozizással, mosással és hasonló, unalmas hétköznapi tevékenységekkel töltik az idejük nagy részét. Ha azért érdekel a poliamoria, mert nonstop bizarr orgiákban szeretnél részt venni, akkor biztosan csalódni fogsz.

Félreértés ne essék – egyáltalán nem vagyunk a vad szexpartik vagy kinky orgiák ellenségei. Néhány poli (mint például Franklin) imádja az ilyesmit. Mások (például Eve), nincsenek annyira oda értük. Sok olyan poli létezik, aki nem szereti a csoportos szexet, nem vallja magát biszexuálisnak vagy pánszexuálisnak, és még vibrátora sincs, hogy a szexhintáról ne is beszéljünk.

A poli közösség kezdeteinek idején a szervezők között a kommunahívő hippik, illetve a pogány vagy New Age-hez kötődő spiritualisták voltak a legaktívabbak. Manapság a poliamoria már sokkal szélesebb közösséget vonz. Sokféle poli emberrel találkozhatunk az élet legkülönbözőbb területeiről: vannak köztük liberálisok és konzervatívok, evangéliumi keresztények és fundamentalista muzulmánok, racionalista szkeptikusok, egyedülálló, dolgozó szülők, főiskolai hallgatók, és még sorolhatnánk.

A poliamoria hátrányai

A modern poli közösségben tevékeny emberek nagyrészt úttörők. Számos tekintetben előztük meg a korunkat; sokan már évtizedekkel azt megelőzően elfogadtuk a kapcsolatok rendhagyó megközelítésének módját hirdető elképzelést, hogy a „poliamoria” kifejezés egyáltalán létezett volna. Ebből fakad, hogy a poliamoria hirdetői között sok az aktivista, a hangadó, az olyan ember, aki népszerűsíteni szeretné ezt az életmódot. Így aztán azok, akik a leggyakrabban megnyilvánulnak a poliamoriáról, inkább az az előnyökre összpontosítanak, és kevésbé beszélnek a hátrányokról. Mi arra törekszünk, hogy ebben a könyvben másképp legyen: nem szeretnénk a pártosság bűnébe esni. A poliamoria nem egyenlő a Nirvánával. Minden jóban van valami negatívum is. Kinek-kinek magának kell eldöntenie, hogy az előnyök kompenzálják-e a hátrányokat.

A poliamoria bonyolult. Ha kettőnél több ember vesz részt a szerelmi életedben, akkor gyorsan bonyolulttá válhatnak a dolgok. Több párhuzamos kapcsolat fenntartása nem való a gyenge idegzetűeknek. Bármelyik kapcsolatban előfordulhatnak problémák. Különböző személyiségtípusok csaphatnak össze, annyi minden tud félresiklani. A poliamor kapcsolatban többek véleményét kell meghallgatni, többek érzései sérülhetnek, több személyiségtípus generálhat konfliktust, több ego kerülhet padlóra. A poli kapcsolatokban minden egyes nézeteltérés feloldása, minden egyes probléma kezelése kiemelkedő kommunikációs készségeket és jó problémamegoldó eszközöket igényel, de hát ez tulajdonképpen ennek a könyvnek a legfőbb témája is.

Sokak szerint maga a tény, hogy a poliamor kapcsolatok bonyolultabbak, mint a hagyományosak, egyértelműen annak a bizonyítéka, hogy a poliamoria helytelen. Ez persze nonszensz; sok más kapcsolat is lehet rendkívül bonyolult, gondoljunk például a patchwork családokra, vagy különböző vallású, illetve kultúrájú emberek közötti viszonyulásokra. Talán ezek a kapcsolatok is „helytelenek” lennének? A kapcsolatok legfőbb mércéje nem lehet az, hogy mennyire bonyolultak, inkább azt kell vizsgálnunk, mennyi örömet, reményt, örömet, támogatást és szeretetet hoznak. Persze, hogy a poliamoria bonyolult – de miért lenne jobb az, ha valami faék egyszerűségű?

Biztosan fejlődni fogsz – akár akarod, akár nem. A poliamor partnerségek sok lehetőséget kínálnak a fejlődésre, ezek között vannak könnyebb, és nehezebb módozatok is. Az, hogy számodra a fejlődés inkább a jó vagy rossz kategóriájába esik, nagy mértékben attól függ, hogy mit érzel a személyes fejlődéssel kapcsolatban. Lehet, hogy némely politól időnként ilyeneket fogsz hallani: „te jó ég, újabb kibaszott tanulság” vagy „a francba, már megint minek fejlődtem ekkorát”…

A poliamoria nem biztonságos. Ha kitárod a szíved, akkor az összetörhet. A sebezhetőség fájdalmas lehet. Sokan úgy próbálnak ez ellen védekezni, hogy szigorú szabályokat alkalmaznak a kapcsolataik formáját, illetve fejlődési szintjeit tekintve. Sosem tapasztaltuk, hogy ez a fajta megközelítés sikerre vinné azt, aki próbálkozik vele, mindössze arról van szó, hogy az egyik fájdalmat helyettesítjük egy másik fájdalommal. A poliamoriához bátorság kell. Növeli ugyan a szeretetet és az öröm lehetőségét, de annak esélyét is fokozza, hogy meg fogsz sérülni. Ez bizony mindenféle szerelmi kapcsolat velejárója.

A poliamoria azt is jelenti, hogy bizonyos dolgokat kénytelenek vagyunk feladni. Amikor a szerelmednek másik szeretője is van, előfordulhat, hogy veszítesz valamit, még ha ez a valami csak némi idő és figyelem is. Ahhoz, hogy a kapcsolatok működjenek, mindegyikre külön is oda kell figyelni, még akkor is, ha nagyon közel állsz a partnered másik szeretőjéhez – sőt, még akkor is, ha te és egyik partnered közös szeretővel rendelkeztek –, előfordulhat, hogy a két másik embernek egymásra kell összpontosítania. Az erre fordított időt nem mindig lehet úgy beosztani, hogy soha semmiről ne kelljen lemondanod.

A poliamoria megváltoztatja a dolgokat. Erről nagyon sokat beszélünk az egész könyvben, de különösen a 14. és 17. fejezetben térünk ki rá részletesen. A rövid változat így szól: nem nyithatod meg a szíved úgy más emberek előtt, hogy közben azt várod: az életed majd minden egyéb tekintetben változatlan marad. Lesznek kemény menetek, és nem mindig fogod előre látni, főképp pedig nem mindig tudod érdemben befolyásolni őket. Minden kapcsolat változhat. Még a látszólag idilli poliamor kapcsolatoknak sincs feltétlen több esélyük arra, hogy örökké tartsanak, mint a tökéletesnek tűnő hagyományos házasságoknak.

Az emberek nem mindig jönnek ki egymással. Az, hogy valaki szereti a párodat, nem feltétlenül jelenti azt, hogy veled is jól kijön majd. Könnyű azt mondani, hogy csak olyan emberekkel akarsz járni, akik a jelenlegi partnereidet is imádják (vagy szélsőséges esetben csak olyan emberekkel fogsz járni, akik a jelenlegi partnereiddel is szerelmi kapcsolatban állnak), de a való világban ez nem mindig megvalósítható. Nem kényszerítheted az embereket arra, hogy kedveljék egymást, és biztosak vagyunk benne, hogy a konszenzuson nyugvó kapcsolatokban nem etikus attól tenni függővé, hogy egy kapcsolat létrejön-e vagy sem, hogy a szeretett személy hogyan viszonyul másokhoz. Néha a legtöbb, amit tehetünk, hogy megfogadjuk: kedvesek leszünk egymással. A biológiai családoknak is sok olyan tagja van, akik nem szívelhetik egymást, de a családi ebédek alkalmával mégis képesek normálisan viselkedni. A poliamoria sem működik másképp.

Milyen kérdéseket tegyél fel önmagadnak?

Véleményünk szerint nem válna hasznodra, ha kifejezetten a szájadba rágnánk, hogyan tovább. Ha elszántuk magunkat a cselekvésre, sokkal hasznosabb, ha kérdéseket teszünk fel önmagunknak. Mi is ezt tesszük a könyv összes fejezetében. Először is, íme néhány kérdés, amely segíthet annak eldöntésében, hogy a poliamoria neked való-e:

- Tápláltam-e már egyszerre több ember iránt romantikus érzelmeket?

- Meggyőződésem szerint csak egyetlen „igaz” szerelem, illetve egyetlen „igazi” lelki társ létezik?

- Mennyire vágyom egyszerre több szerelmi kapcsolatra?

- Mit akarok a szerelmi életemtől? Nyitott vagyok-e többféle szexuális kapcsolatra, romantikus kapcsolatra, vagy esetleg mindkettőre? Ha egynél több szeretőt akarok, kitől milyen fokú közelséget és intimitást várok el, és kinek mit kínálhatok?

- Mennyire fontos számomra az átláthatóság? Ha egynél több szeretőm van, el tudom-e fogadni, hogy tudjanak egymásról? Ha nekik is vannak más szeretőik, tudok-e örülni annak, ha tudok róluk?

- Hogyan definiálom az elköteleződés fogalmát? Lehetséges számomra, hogy egyszerre több ember felé is elköteleződjem, és ha igen, akkor mit tudok nekik felajánlani?

- Ha már kapcsolatban vagyok, nem fakad-e a mások iránti vágyam a jelenlegi kapcsolatommal való elégedetlenségből vagy boldogtalanságból? Akkor is akarnék több partnert, ha olyan kapcsolatban lennék, amely kielégíti a szükségleteimet?

6 Kinky: bizarr, a szokásostól eltérő szexuális ízlésű ember

2. A szerelem sokszínűsége

A természet sosem ismétli önmagát, és az egyik ember lelkében rejlő lehetőségek sosem találhatók meg egy ugyanúgy egy másikéban is.

Elizabeth Cady Stanton

Képzeld el, hogy fa vagy. Gyökereid az anyaföld mélyébe nyúlnak, táplálnak és gondoskodnak rólad. Az eső lehetővé teszi, hogy a benned lévő nedvesség folyamatos áramlásban legyen és ellásson mindennel, amire szükséged van. A leveleid napfényben fürdenek, ebből a fényből kapod az összes energiádat. Más fákról virágport fúj rád a szél, így képes vagy magvakat és gyümölcsöket teremni. A madarak talán fészket építenek az ágaid között, felnevelnek benne egy fészekalja fiókát, mielőtt ősszel tovább vonulnának. Ezen dolgok mindegyike – a talaj, az eső, a nap, a szél – valami mást ad neked. Egyik nem helyettesítheti a másikat. Bármelyik hiányzik, elhervadhatsz, elpusztulhatsz vagy egyszerűen csak nem tudsz kivirágozni. Ha valamiből viszont túl sok jut, akkor esetleg meg is fulladhatsz.

A kapcsolataid is így működnek. Vannak olyan emberek – őket bázispartnereknek nevezzük, de talán a szüleink, testvéreink vagy legjobb barátaink is ide tartoznak –, akikre építhetünk, akiknek köszönhetően stabilak tudunk maradni, akik támogatnak minket. Ők azok, akikben biztosak lehetünk, mindig tárt karokkal várnak. Olyanok, mint az anyaföld. Mások ugyanakkor változatosabb, de nem kevésbé fontos szerepet töltenek be az életünkben: ők adják az energiát, az életörömöt, a napfényt. Vagy éppen a hűsítő, megtisztító esőt. A szelet, amely új ötleteket sodor elénk, és segít a kreativitásunk kibontakoztatásában.

Hogyan elégítheted ki az igényeidet? A monogám társadalom kevés olyan útvonalat kínál, amelyet egy szerelmi kapcsolat egyáltalán bejárhat. Az többség által sugallt elvárás az, hogy a kapcsolatok előre kijelölt pályán haladjanak: ezt „kapcsolati mozgólépcsőnek” is nevezzük. Ha egy kapcsolat nem ezt az utat követi, akkor a nagyokosok szerint nem is lehet igazi.

A kapcsolatok klasszikus értelmezése olyannyira beleivódott a gondolkodásunkba, hogy akkor is hajlamosak vagyunk engedelmeskedni neki, amikor épp elmerülnénk a poliamoriában. Hajlamosak vagyunk például a kapcsolati formákat korlátok közé szorítani: „A pasim csak a pasim lehet, hiszen férjem már van”. Olykor ugyanazokat a hagyományos kapcsolati pályákat próbáljuk végigjárni, csak éppenséggel egyszerre több emberrel. Két-három olyan partnert keresünk, akikkel kölcsönös hűségben egy fedél alatt élhetünk, miközben fogalmunk sincs, hogy vajon nekik milyen elképzeléseik lennének erről.

A többszerelműség éppen arra nyújt lehetőséget, hogy végre elengedjük a monogámia előre meghatározott struktúráit. Az egyik legjobb dolog poliamoriában pont a szabadság, amely lehetővé teszi, hogy megbeszéljük a partnereinkkel, vajon ki milyen kapcsolatot tart kívánatosnak. A lehetőségek sokszor egyáltalán nem olyan kézenfekvőek, mint gondolnánk, még azok számára sem, akik évek óta élnek valamilyen poliamor kapcsolati rendszerben. Gyakorta előfordul például, hogy nem muszáj véget vetni egy adott kapcsolatnak csak azért, mert valami (vagy valaki) megváltozott. Lehet esélyünk a kapcsolat megtartására, ha képesek vagyunk arra, hogy megfelelőképp átalakítsuk. Olyan kapcsolatokat építhetünk, amelyek szabadon fejleszthetők, miközben megőrzik természetességüket és arra haladnak, amerre jólesik.

A többszerelműség azt is segít felismerni, hogy a szerelem/szeretet egyrészt alakítható, másrészt folyamatosan változik. Intenzitása és természete sosem állandó, ez pedig hatással van az áramlására, folyamatos alakulására. A monogámia tanítása szerint az igazi, sikeres kapcsolatok mind egyformák. A hosszú ideig fennálló kapcsolatokat sikeresnek tartják, azokra azonban, amelyek egyszer csak véget érnek, kudarcként tekintenek, függetlenül attól, hogy a benne részt vevő emberek szörnyen érezték-e magukat vagy boldogok voltak. Bármi, ami nem szexuális kizárólagosságra épül, üzenetük szerint káoszt, anarchiát és a család szétesését vonja maga után.

A monogámia tele van előírásokkal. A poliamoria viszont nem. Nincsenek benne merev sablonok, csak nüanszok és a szürke ezer árnyalata. Ez persze egyszerre áldás és átok.

A többszerelműség hívei azt hirdetik, hogy az emberi kapcsolatokat az őket alkotó emberek egyedi igényeinek kellene alakítaniuk. Ugyanakkor nem jelöl ki egyértelműen követendő utat és nem ad semmiféle ultimatív megoldást arra, hogy miként kell jó kapcsolatokat működtetni. A monogámia viszonyításrendszerének elhagyása ijesztő lehet. Ha nem kapaszkodhatunk belé, honnan tudjuk majd, mikor mit kell tennünk?

A kapcsolatok DNS-e

Abban a pillanatban, amikor a recept szerinti kapcsolatokról áttérünk az egyedi tervezésű dizájnra, kénytelen vagyunk elgondolkodni: mi lehetséges egyáltalán és mi nem. Az a tény, hogy a poliamor kapcsolatok potenciálja ennyire hatalmas, sokakban kelt tévképzeteket. A kapcsolatok ugyan lehetnek sokfélék, de mindegyik megvannak a maga korlátai. Egyrészt meghatározó, hogy mit akarsz te, és persze az is, hogy mi akar a többi partnered, de itt még nincs vége: az ő többi partnerük szándékaira is tekintettel kell lenni. Mindez együttesen hat arra, hogy közted és a partnere(i)d között milyen jellegű intimitás alakulhat ki. Minden kapcsolatban jelen van a lehetőségek egy adott skálája, amelyek közül egyáltalán választani tudsz.

A lehetőségek e tárháza alkotja kapcsolat DNS-ét. A középiskolai tankönyvek a DNS-t „tervrajznak” nevezik, de ez a meghatározás helytelen. Tervrajzot egy ház építéséhez használunk. Az a feladata, hogy ábrázolja hogyan fog kinézni a ház minden részlete különböző perspektívákból. Persze, olyan kevésbé fontos dolgokba, mint a falfesték vagy a függöny színe, még lehet beleszólásod, de alapvetően ebből a vázlatból azért már kiderül, hogy mire számíts. És ez a ház egyszer felépül, akkor utána már számottevően nem fog változni.

Másfelől a különféle élőlények DNS-e nagyjából azonosnak tűnik. Millió vagy milliárd összetevő hosszú láncolatáról van szó: ezek a „betűk” „szavakká” összeállva hozzák létre a génjeinket. Míg a tervrajz inkább térképhez hasonlít, a DNS inkább olyan, mint egy receptkönyv, mint egy utasításkészlet, amely lépésről lépésre mutatja meg a sejteknek, hogyan álljanak össze teljes organizmussá. Mikroszkóp alatt egyetlen élőlény DNS-e sem hasonlít a legkisebb mértékben sem magára az élőlényre, ahogy említett recept sem azonos a belőle készülő süteménnyel.

Képzeld el, hogy új vetőmagot veszel. Ez persze tartalmazza egy egész növény DNS-ét, de azt nem tudhatjuk, hogy a növény pontosan milyenné válik majd. Nagy lesz vagy kicsi marad? Csak egy évig bírja, vagy hosszú ideig képes fennmaradni? Burjánzó lesz és életerős, vagy olyan törékeny, hogy még a széltől is óvni kell? Fejlődése attól is függ majd, mennyi figyelmet fordítasz rá, nagyrészt rajtad áll az is, egyáltalán megmarad-e vagy elpusztul. De az ugye nyilvánvaló, hogy hagymamagból sosem lesz görögdinnye. A legjobb esetben is csak egy nagyobb hagyma. Ráadásul olybá tűnik, mintha bizonyos növények túlságosan makacsak lennének ahhoz, hogy ne nőjenek az égig: hiába ülteted őket árnyékba, hiába nem öntözöd őket rendesen, növekedésük és fejlődésük töretlen lesz.

Az emberi kapcsolatok – akárcsak minden más, ami él, nem pedig statikus, mint az épületek – folyamatosan növekednek, változnak és különböző ciklusokon mennek keresztül. Vannak, amelyek gyümölcsöt teremnek, mások virágoznak, és az is előfordulhat, hogy egyesek meddőnek bizonyulnak. Vannak időszakok, amelyekben jól érzik magukat, de eljöhet az a pillanat is, amikor kimúlnak.

Mikor tehát azt mondjuk, hogy a kapcsolatoknak DNS-e, és nem tervrajza van, akkor arra gondolunk, hogy a kapcsolatok elevenek, nem úgy, mint az épületek. A társadalom tervrajzot ad nekünk arra vonatkozóan, hogy egy kapcsolatnak hogyan kellene kinéznie: egy férfi meg egy nő, 2-4 gyerek, egy udvar, szülői értekezletek, meg olykor egy kis almás pite. Mi ezzel ellentétben olyan kapcsolati formákat ajánlunk, amelyek nem egyetlen terv szerint működnek, olyan kapcsolatokat, amelyek ugyanolyan egyediek, mint a bennük élő emberek. A kapcsolatoknak nem kell úgy működniük, mintha futószalagon rakták volna össze őket valami gyárban; jogunkban áll úgy alakítani őket, hogy a saját igényeink határozzák meg a milyenségüket.

Ezért szeretjük annyira a kertész-hasonlatot, mikor a kapcsolatok gondozásáról, fejlesztéséről beszélünk. A te saját kerted attól függően fog virágba borulni (vagy éppen ugarként sínylődni) hogy mennyi időt és energiát fordítasz öntözésre, gyomlálásra, trágyázásra, hogyan választod ki és helyezed el a növényeket (ezek a kapcsolatra fordított erőfeszítéseid), és persze az sem mindegy, mennyire egészséges a talaj, kellő mennyiségű napfényt kapnak-e a növények (ez lenne a saját magadon végzett munkád). A kertedben ugyanakkor mindennek megvan a saját élete: bizonyos határok között valamivé válhatnak, mássá azonban nem. Van, amit elvárhatsz tőlük, és van, amit semmiképp, bizonyos dolgokra szükségük van és olyasmi is akad, ami egyáltalán nincs rájuk hatással.

Az élet olykor teljesen másképp alakul, mint ahogy vártad. A kapcsolatok elindulnak egy úton, és csak haladnak előre, akárhogy is próbálod őket kordában tartani vagy a saját szájad íze szerint irányítani. Ahogy egy új, ismeretlen vetőmag elvetésekor sem határozhatod meg, milyen lesz a belőle kifejlődő növény, új kapcsolatot sem indíthatsz úgy, hogy előre tudnád, hogyan és merre fog majd haladni. Ha ragaszkodsz ahhoz, hogy a következő vetőmagot az árnyékba ülteted, bármilyen növényről is legyen szó, vagy ha egy új kapcsolatot egy adott sablonhoz, formához illeszkedve akarsz felépíteni, akkor csak a puszta véletlen műve lesz, ha a dolgok a szándékaid szerint alakulnak.

Maradj mindig tudatos azzal kapcsolatban, hogy a kertedben elültetett növényeknek vajon milyen szükségleteik lehetnek. Győződj meg róla, hogy elég hely áll minden egyes növény rendelkezésére, amelyet a kertedbe szeretnél ültetni, és abban is legyél egészen biztos, hogy elég időd és energiád lesz arra, hogy megfelelően gondozd őket. Ne feledkezz meg arról sem, hogy a kert célja végső soron nem más, mint magának a kertésznek a táplálása. Ha kertedet burgonyával töltötted meg, és vitaminokat szeretnél, akkor jól teszed, ha fenntartasz némi helyet egy kis kelkáposzta és sárgarépa számára is. Ha a nagy, a hatalmas tölgyfa, amelyet évtizedek óta szeretsz, az egész kertedet beárnyékolja, mégpedig annyira, hogy semmi más nem tud ott gyökeret verni, akkor lehet, hogy finoman meg kell metszened a fa ágait, hogy fény áradhasson a kertedbe.

Ha valami, amit gondozol, már rég nem táplál téged, viszont rengeteg időt és energiát vesz el tőled és a kertben lévő többi növénytől, anélkül hogy bármit nyújtana cserébe, akkor jusson eszedbe: nincs veleszületett joga ahhoz, hogy a kertedben lakjon. Ha pedig mérgezővé válik számodra, vagy azok számára, akik fontosak neked, akkor a legjobb, amit tehetsz, az az, hogy kihúzod.

Rugalmasság mindenek felett

Az egyik alapvető érték, amit ebben a könyvben népszerűsíteni szeretnénk, az a rugalmasság. A poliamor kapcsolatokra jellemző óriási változatosság a legtöbb más kapcsolati rendszertől eltérő módon enged teret a rugalmasságnak.

A rugalmasság nem válik csak úgy hipp-hopp az életünk részévé. Nehéz túllépni egy olyan, gyerekkorunktól fogva belénk plántált meggyőződésen, miszerint a kapcsolatoknak van egy meghatározott formájuk. Mivel csupán korlátozott számú kapcsolati modellt van alkalmunk megismerni, néha az is komoly nehézséget okoz, hogy egyáltalán megpróbáljuk megérteni, hányféle egyéb lehetőség létezhet.

Az 1. fejezetben említettünk pár módozatot arra, hogyan élhető meg a valóságban a poliamoria. Ezek a különböző módozatok, ahogy valószínűleg már sejtitek, sokféle kapcsolati formát eredményezhetnek. Mivel a poliamoria az összes érintett fél igényeinek megfelelő kapcsolatok kiépítésére késztet minket, azzal az elvárással is szembe kell néznünk, hogy alaposan gondolkodjunk el a kapcsolatainkon, és ennek megfelelően próbáljuk őket alakítani.

A poli kapcsolatok a kapcsolati rendszerek széles skáláját vonultatják fel: léteznek egy fedél alatt, rendezett módon együtt élő családok, meg olyan laza kapcsolati hálók, amelyeket nem együtt élő emberek alkotnak, hogy az ezek közötti ezerféle átmenetről már ne is beszéljünk. Ezek a kapcsolati formák sokféle igényt tükröznek az összetartozás szerkezetére, rugalmasságára, a tagok közötti kohézióra, illetve a függetlenségre, az érintésre, a kapcsolattartásra vagy az intim szférára vonatkozólag.

Ha kertet építesz, akkor olyan magokat vásárolhatsz, amilyen növényeket a kertedben szeretnél látni. A legtöbb kapcsolat esetében is nagy a kísértés, hogy meg akard tervezni, pontosan milyen életet szeretnél élni, és úgy gondold, hogy ehhez a tervhez illő embereket kell keresned. A vetőmagokkal ellentétben azonban egyetlen emberi lény sem vásárolható boltban és nincs felcímkézve. Nem nézhetsz rá úgy egy emberre, hogy előre tudd, milyen kapcsolatot alakíthatsz majd ki vele; a kapcsolatok gyakorta teljesen más irányba fejlődnek, mint ahogy azt eredetileg elképzeltük. Az persze fontos, hogy előre jelezd, milyen elvárásokkal kezdesz bele egy ismerkedésbe – de az is fontos, hogy sose feledd: egyik kapcsolatodat sem katalógusból rendeled. Bocsáss a rendelkezésükre elegendő teret és ne ess kétségbe, ha másképp alakulnak, mint ahogy eredetileg szeretted volna.

A kapcsolatok megközelítési módjai

A különféle típusú poliamor kapcsolati rendszerekben van néhány rejtett, a szokványostól eltérő gondolat, amely a kapcsolatok általános természetére vonatkozik: ki mit gondol autonómiáról, közösségről, összefonódásról, szerelemről, szexről és partnerségről. A poli emberek hajlamosak úgy beszélni ezekről a különböző megközelítésekről, mintha alapvetően két tengelyen mozognának. Az egyik tengely szerintük a teljesen függetlentől (szabadúszótól) a közösség-orientáltig húzódik, a másik pedig az egyedülállótól a kapcsolati hálóba fonódóig. Úgy hangzik, mintha ezek tulajdonképpen egyforma kategóriák lennének, de a valóságban ez nincs így.

Egyes poli emberek teljesen függetlennek tekintik magukat. Vagyis nagyra értékelik a személyes autonómiát, fontosnak tartják azt a képességüket, hogy saját döntéseket hozhatnak, így mutatva a világnak, hogy mások engedélye nélkül is képesek cselekedni.

A szabadúszó poli ember modelljét először nehéz megérteni. Könnyű beleesni abba a hibába, hogy úgy gondoljuk, a szabadúszók nem kötelezik el magukat, vagy nem veszik figyelembe az érintettek (pl. a metamor partnerek) igényeit, illetve nem törődnek az egész közösséggel. Ez így nem igaz. A valóságban a szabadúszó modell követőjének is minden egyes érintett társára tekintettel kell lennie: hiszen felelősséggel tartozik a döntéseiért és annak következményeiért.

Partnereid például elmondhatják, hogyan érzik magukat, mikor felmerül benned egy új kapcsolat kiépítése iránti vágy. Miután meghallgattad őket, dönthetsz úgy, hogy nem lépsz tovább, nem alakítasz ki új kapcsolatot amiatt, amit ők mondtak, a választás azonban a tiéd, és nem az övék. Meghallgatod a véleményüket, aztán döntesz. A szabadúszás legextrémebb végső formáját kapcsolati anarchiának (KA) hívják.

Ez a megközelítés teljes egészében elutasítja a kapcsolatok kategorizálásának és rangsorolásának szükségességét (mint például ezt a felállást: „Joe a barátom; Mark a barátom; Keyser a férjem”), illetve azt az elképzelést, hogy kellenek szabályok és meghatározott szerepek.

A kapcsolati anarchiára különösen igaz, hogy nem részesíti előnyben a szexuális vagy romantikus kapcsolatokat egymással szemben.

A skála ellentétes végén található az, amit egyesek a poliamoria közösség-orientált modelljének hívnak. Azok, akik ezt a modellt alkalmazzák, a kapcsolataik és a közösség összetartására, kommunikációjára helyezik a hangsúlyt. Azt gondolhatnánk, hogy a szabadúszók és a közösségorientált polik közötti különbség a független fellépés és a konszenzuskeresés közötti különbséggel azonos, de ez nem ennyire lineáris. A szabadúszók, különösen a kapcsolati anarchisták inkább amellett érvelnek, hogy a tárgyalások szükségessége és a kölcsönös előnyök biztosítása felülírják azt az elvet, miszerint a kapcsolatoknak csak egyetlen „normális” vagy „megfelelő” formája létezne. Talán pontosabb úgy fogalmazni, hogy a különbség a döntéshozatali folyamat különböző tényezőinek priorizálásában rejlik. A közösségi gondolkodású polik számára egy adott döntésnek az egész csoportra gyakorolt hatása a fontosabb, míg az egyénre gyakorolt hatás háttérbe szorul. Ez nem feltétlenül jelenti ugyanakkor azt, hogy a közösség-orientált embereknek partnereik engedélyével kell rendelkezniük egy új kapcsolat megkezdéséhez. Döntéshozatalkor azonban mindig szem előtt tartják, hogy egy potenciális új partner vajon hogyan illeszkedik a meglévő kapcsolatok mátrixába.

A másik tengely, amelynek egyik végén a szóló poli, a másikon meg az összefonódó poli áll, első blikkre ugyanezt az értékrendi skálát tükrözi, valójában azonban egész másról szól.

Azok az emberek, akik a szóló polit testesítik meg, a világ számára egyedülállóként jelennek meg. Nem állnak semmilyen „kapcsolati mozgólépcsőn”: nem engedelmeskednek annak az elképzelésnek, hogy minden kapcsolatnak meghatározott pályát kellene követnie, úgy mint: találkozunk valakivel, egymásba szeretünk, összeköltözünk, közös kasszán élünk, gyerekeink születnek, együtt öregszünk meg. A szóló poli nem feltétlen akar együtt élni egyetlen partnerével sem, de ha még össze is költözik valakivel, akkor sem feltétlen dönt úgy, hogy vállalja a közös kasszát, illetve osztozik az ingatlantulajdonon.

Mások az összefonódó kapcsolatokat részesítik előnyben: legyen szó akár gyakorlati szempontokról, akár pénzügyekről, akár egyszerre mindkettőről. Ők szívesen osztoznak a téren, töltik együtt a partnereikkel az idő nagy részét, osztják meg egymással pénzügyeiket és háztartási feladataikat. Egy egység részének tekintik önmagukat, egy olyan család tagjának, amely osztozik a felelősségben és együtt éli az életét.

Tehát a szabadúszó /közösség-orientált tengely a kapcsolatokon belüli döntéshozatalra, míg a szóló poli/ összefonódott poli tengely a kapcsolatok formájára vonatkozik.

Vannak olyanok, akik a skálák végpontjain foglalnak helyet. De sokkal többször találkozunk olyanokkal, akik valahol a két szélsőség között találhatóak – például ugyan szeretnek együtt élni egy szerelemükkel, de ragaszkodnak függetlenségükhöz, vagy olyanokkal, akik különösen odafigyelnek arra, hogy potenciális partnereik mennyire kompatibilisek, kapcsolati döntéseiket azonban így is önállóan hozzák meg.

A poliamor kapcsolatok lehetséges felépítése

A legegyszerűbbnek tűnő poliamor konfiguráció a triád (három ember, akik mind mélyen kapcsolódnak egymáshoz) vagy egy V forma (ahol a „tengelynek” két romantikus partnere van). A triádok és a V-k élhetnek együtt is, vagy külön-külön, lehetnek új partnerek felé nyitottak, vagy éppenséggel zártak is. A triádok leggyakrabban V-ként kezdődnek, majd barátság, illetve románc alakul ki a tengely két partnere között.

A négyes (quad) olyan poli kapcsolat, amely négy embert érint. A négyesek leggyakrabban (de nem mindig), akkor alakulnak ki, amikor két pár kerül össze. De úgy is létrejöhet ilyen formáció, ha egy személynek három partnere van, vagy úgy, hogy egy pár tagjai egymástól függetlenül kapcsolatot létesítenek egy-egy új, egyedülálló emberrel, illetve az is elképzelhető, hogy négy, korábban szingli személy kezd közös kapcsolatot.

A négyesen belüli kapcsolatok nagy változatosságot mutathatnak. Vannak olyan négyesek, amelyekben minden tag kötődik az összes többihez; vannak N betűt formázó négyesek, melyekben két pár közül csak a párok egy-egy tagja között jön létre intim kapcsolódás; és vannak ún. csillagok: ezekben egyetlen személynek három (vagy több!) partnere is lehet, akik egyébként nem állnak kapcsolatban egymással. A hármasokhoz hasonlóan a négyesek is élhetnek együtt vagy külön, és lehetnek nyitottak új romantikus kapcsolatokra, de akár el is zárkózhatnak ezektől.

Az egyik érdekes minta, aminek már mindketten tanúi voltunk, hogy a két párból álló négyes esetében egy idő múlva úgy alakulhatnak a dolgok, hogy a párok partnert cserélnek, a négyes pedig felbomlik. A párban élő emberek sokszor érzik, hogy komoly problémákkal küzdenek a kapcsolatukban, de ahelyett, hogy ezekre megoldást keresnének, megpróbálnak új kapcsolatokat létrehozni, mégpedig egy számukra „biztonságosnak” tűnő struktúrán belül. Ha például az egyes számú párból a feleség a kettes számú pár férfi tagjával randevúzik, míg annak a felesége az első párban lévő férjjel, akkor abból a feltételezésből indulhatnak ki, hogy soha senki nem lesz magányos, és a másik pár nem jelent fenyegetést a jelenlegi status quóra (hiszen feltehetően annak megtartása a cél). A gyakorlatban azonban ezek az új kapcsolatok mindkét pár problémáit és kielégítetlen igényeit felszínre hozzák, aminek eredményeképp az eredeti kapcsolatok felbomlanak, és helyettük újak jönnek létre.

Ennél nagyobb konfigurációk is léteznek. Meglehetősen általánosak azok a nyílt hálózatok, amelyekben mindenkinek több partnere is lehet: ezek közül egyesek kapcsolatban állnak egymással, mások pedig nem. A kapcsolati hálózatok általában laza felépítésűek és legtöbbször nem jellemző rájuk a hierarchikus berendezkedés.

Egyes poli csoportok tagjaiban felmerül olykor az igény, hogy többes házasságra lépjenek egymással. A nyugati országokban a többes házasságot a jog nem ismeri el, de poli kapcsolatokban élő emberek ettől még hívhatják egymást férjnek és feleségnek, tarthatnak elköteleződési ünnepségeket, cserélhetnek gyűrűt és kitalálhatnak más módokat is arra, hogy kifejezzék az egymáshoz fűződő kapcsolatuk komolyságát. Franklin például két jelenlegi partnerével is gyűrűt cserélt. Más poliamor csoportok ugyanakkor nem tekintik magukat egyetlen családnak.

Egyes csoportok belső hierarchiával rendelkeznek: ezekben bizonyos kapcsolatok (például egy házaspárt összefűző kötelék) elsőbbséget élveznek másokéval szemben. A poliamoriának ezt a változatát gyakran „elsődleges / másodlagosnak” nevezik: a 11. fejezetben lesz szó róluk. Más csoportokban nincs ilyen szigorú hierarchia. Ez nem feltétlenül azt jelenti, hogy mindenkinek ugyanolyan bánásmód dukál, de eleve nem élvez elsőbbséget egyetlen kapcsolódás sem. Minden kapcsolatnak lehetősége van arra, hogy megtalálja a saját helyét, és az újaknak nem kell feltétlenül alárendelt szerepbe kerülniük. Erről a 13. fejezetben beszélünk bővebben.

Különböző csoportoknak különböző elvárásaik lehetnek a megállapodásokat és a szabályokat illetően. Egyes poliamor kapcsolatok alapja egy ún. viselkedési kódex, melyben rögzítik a különféle partnerek közötti interakciókra vonatkozó szabályokat, beleértve azt is, hogy mi megengedett a szexben, és mi nem. Más csoportok nem rendelkeznek ilyen kódexszel. Bizonyos szabályrendszerek része a vétójog is: ennek értelmében a partnereknek lehetőségük nyílik arra, hogy adott pillanatban azzal az igénnyel álljanak elő, hogy partnerük egy harmadik féllel folytatott kapcsolatát szüntesse be… bár ahogy a 12. fejezetben kitérünk rá, ezeknek a megállapodásoknak a kivitelezése nagyon nehéz, alkalmazásuk pedig súlyos veszélyeket hordoz magában. Más kapcsolatoknak nincsenek vétójogi rendelkezései, az ezekben résztvevő szereplők inkább megpróbálnak tárgyalásos úton egyezségre jutni. A 3. részben néhány általános poli szerkezetet vizsgálunk meg közelebbről és világítunk rá előnyeikre és hátrányaikra.

Nézzünk szembe a szexszel kapcsolatos előítéleteinkkel!

A poliamoriára nem jellemző, hogy kinyilatkoztatásokat tenne a szexről. A monogámiában a szerelmi partner és a szexuális partner – definíció szerint – szinte mindig ugyanaz a személy. Ebben a gondolkodásmódban olyan szorosan összefonódik az érzelmi és a fizikai intimitás, hogy sok önsegítő könyv egyenest „érzelmi hűtlenségről” beszél és arra buzdítja a házaspárokat, hogy maximálisan kerüljék el még a lehetőségét is annak, hogy véletlenül túl intim viszonyt alakítsanak ki a barátaikkal. Párkapcsolati guruk és televíziós személyiségek teljesen komoly arccal bírnak arról beszélni, mekkora veszélyt jelentenek a monogám házasságra az „érzelmi afférok”, sőt, még azt a kérdést is gyakorta felteszik, hogy vajon mi lehet kártékonyabb, az érzelmi, vagy a szexuális hűtlenség?

A monogámia meglepően kevés helyet biztosít a mély baráti kötődések és még sokkal kevesebbet a szexmentes románcok számára. Alapvetően abból indul ki, hogy a legjobb barátod és az egyetlen szexpartnered egy és ugyanaz a személy.

Ez elég sok problémákat okoz akkor, ha egy pár már nem vonzódik egymáshoz szexuálisan, vagy libidó szempontjából nagy köztük a különbség. De az aszexuálisok is sokat szenvednek miatta.

Ha kötelezően elvárjuk szerelmünktől, hogy az egyetlen szexuális partnerünk is legyen, mi lesz, ha mégis kiderül, hogy erotice egyáltalán nem vagyunk kompatibilisek? Mit tehetünk, ha egyik vagy másik félben nincs szexuális szándék, vagy egyszerűen képtelen szexuális lényként viselkedni az adott kapcsolatban? Ilyen esetekben a monogámia csak vergődik. Abszurdnak hangozhat egy ilyen kinyilatkoztatás: „Megtiltom, hogy szexuális szükségleteidet rajtam kívül mással elégítsd ki, de az is biztos, hogy én ezeket a szükségleteidet nem fogom kielégíteni.” Abszurdnak hangzik, de pontosan ez szokott történni. A kielégítetlen fél a következő lehetőségekből választhat ezután: nyomást gyakorol, kényszeríti a partnerét, titokban megcsalja vagy cölibátusban, szexmentesen folytatja az életét.

Ugyanakkor, ha egy jól működő monogám kapcsolat kölcsönös megegyezés alapján marad szexmentes, az emberek hajlanak arra, hogy szánakozzanak és sajnálkozzanak:

„Két éve nem szexeltél a feleségeddel? Basszus, részvétem. Borzasztó lehet! Mi a baj?”

A poliamoria egyik legnagyobb előnye, hogy a keretein belül nem várják el tőled, hogy minden szexuális étvágyadat egyetlen forrásból elégítsd ki. Olyan változásnak nyit teret, ami sok monogám kapcsolat fennállását veszélyeztetné. Egy olyan nyitott kapcsolat, amely érzelmileg kielégítő, és melyben a pár tagjai között mély az elköteleződés, nyugodtan virágozhat tovább annak ellenére, hogy a felek szexuálisan összeférhetetlenek vagy az idők során azzá váltak – teheti ezt mégpedig úgy, hogy egyik fél sem szenved olyan szexuális traumákat, amelyek adott esetben életük végéig kísértenék őket.

Szükségleteink ugyanakkor nem egykönnyen helyezhetők át egyik emberről a másikra. Ha egy adott partnertől szeretnél megkapni valamit, akkor az, ha egy másiktól kapod meg ugyanazt, nem biztos, hogy kielégítő lesz. Sosem állítottuk, hogy a poliamoria egyszerű megoldásokat kínál arra, ha a vágyak nem találkoznak, vagy teljesen hiányoznak. Bizonyos ember számára a szexualitás a romantika és a szeretet kifejezése; lehet, hogy számukra fontos, hogy minden romantikus partnerük egyszersmind az ágyban is partner legyen, és ha szexuális önkifejezésük akadályokba ütközik, akkor az mindenképp ártani fog az adott kapcsolatuknak.

Számos poliamor embernek, például nekünk magunknak is, vannak olyan, mélységes kötődéssel jellemezhető romantikus kapcsolataink, amelyekben a szexualitás kevéssé vagy egyáltalán nem játszik szerepet. Mindketten beszéltünk már olyanokkal, akik aszexuálisnak tekintik magukat és azért találják vonzónak a poliamoriát, mert lehetővé teszi számukra, hogy intim, szerető kötelékeket alakítsanak ki anélkül, hogy attól kellene tartaniuk: megfosztják a partnereiket a boldog szexuális élet lehetőségétől.

EVE TÖRTÉNETE Peter és én már több mint tíz éve voltunk együtt, amikor végül összeházasodtunk. Mire eljött az esküvőnk napja, már közel másfél éve nem szeretkeztünk.

Pedig mi is úgy kezdtük, mint a legtöbb pár: tűzben égtünk, kísérleteztünk, keféltünk mint a nyulak. De sok más párhoz hasonlóan a mi szexuális életünk is padlót fogott az évek során – bár a stressz, a saját testképemmel folytatott küzdelmeim, a gyógyszerek, amelyeket szedtem és az egyetemi tanulmányaim miatti hosszabb távollétek miatt a hanyatlás sokkal gyorsabb volt, mint másoknál. Igazából a változatosság – és a több szex – iránti igény indított el minket az első szvingerezés, majd később a poliamoria irányába.

Amikor beleszerettem Ray-be, a Peterrel is megéltem egy erős szexuális fellendülést, de csakhamar megint ott tartottunk, mint előtte. Ő közben összejött Clióval és Gwennel. Már egy éve tartott a kapcsolatuk, mire mi ketten végre leültünk és komolyan átbeszéltük a dolgokat. Rájöttem, hogy én magam már régóta semmiféle szexuális vágyat nem érzek Peter iránt. Csak akkora volt bennem a bűntudat, amiért képtelen vagyok neki megadni azt az intimitást, amit szerintem megérdemel, és úgy bántott a csalódottsága, ahányszor visszautasítottam a közeledését, hogy képtelen voltam szembenézni ezzel az igazsággal. Ha együtt maradunk, akkor muszáj hivatalosan és kölcsönösen elismernünk a tényt, hogy kapcsolatunk szexuális értelemben véget ért. Amikor erre rájöttem, és elmondtam neki, hogy úgy sejtem, ilyen feltételekkel valószínűleg nem akar a társam maradni, azt is hozzátettem, hogy bárhogyan is dönt, én azt elfogadom.

A beszélgetés mindkettőnk számára fájdalmas volt. Peternek kellett némi idő, hogy átgondolja a javaslatomat. Végül megjelent, és azt mondta, hogy még ilyen feltételekkel is szeretne a társam maradni. Az átmenet nem volt könnyű – de sokkal könnyebb volt, mintha megpróbáltam volna fenntartani vagy újraéleszteni egy olyan szexuális kapcsolatot, amely már nem működött, vagy tovább hordozni magamban a bűntudatot, amiért képtelen vagyok Peternek megadni valamit, amiről azt gondolom, hogy joga lenne hozzá. Végül a beszélgetés valójában nem hozott változást: csak átláthatóvá és konszenzusossá tette a már korábban létrejött helyzetet. Csak ennek a megállapodásnak a létrejötte után döntöttünk úgy, hogy összeházasodunk.

Annak érdekében, hogy új megállapodásuk működni tudjon, és szerető, kölcsönösen támogató és boldog kapcsolatokat tudjanak kialakítani, Eve-nek és Peternek számos, mélyen gyökerező, de egyszersmind mérgező, a szexet és a kapcsolatokat érintő hiedelemmel kellett leszámolnia. Ezek a következők:

- Ha kapcsolatot folytatsz valakivel, akkor tartozol neki azzal, hogy szexelsz vele

- A szexuális vágy akaratlagosan felkelthető vagy visszatartható

- A szexuális vágy hiánya a legjobb esetben azt jelzi, hogy valami nem működik a kapcsolatban. A legrosszabb esetben egyenesen gonosz szándékot jelez.

Pedig a vágy nem valamiféle gomb, amit egyszerűen megnyomsz és attól működni fog. Nem számít, mennyire fontos neked valaki, nem számít, mennyire szeretnéd kielégíteni az igényeit, ha nincs benned vágy, akkor nincs és kész. Persze, elvétve akadnak olyanok, akik ezen kemény munkával változtatni tudnak, és sok pár képes rá, hogy túllépjen a tényen, hogy már nem úgy vágynak egymásra, mint korábban –, de sokan vannak olyanok is, akik ezzel nem tudnak mit kezdeni, és velük sincs semmi baj. Néha csak egyszerűen nem kívánod a szexet magát – máskor meg azt a személyt nem tudod kívánni, akire az elvárások szerint vágynod kellene.

Soha nem kellene olyannal szexelned, akivel nem akarsz. Szerintünk ez nem olyasmi, ami elvárható lenne valakitől egy kapcsolat megmentése érdekében, vagy azért, hogy kimutassuk, mennyire szeretünk valakit, illetve hogy egyéb – pénzügyi, érzelmi vagy társadalmi – igényeket elégítsünk ki. Az, hogy valakire fizikailag nem vágysz, nem jelenti egyszersmind azt is, hogy nem szereted. Meg azt sem, hogy bántani akarod. Sem azt, hogy valami baj van veled. Még azt sem jelenti feltétlenül, hogy nem illetek össze. Csak annyit jelent, hogy a tested valamilyen okból nem reagál rá. És ha nem akaródzik szexelned, akkor, az isten szerelmére, ne csináld!

Sok szeretetteljes, egész életen át tartó kapcsolat válik végül plátóivá. Átnézve a statisztikákat[7] azt látjuk, hogy a kapcsolatok 20-30 százaléka „szexmentes”, vagyis a partnerek évi tíz alkalomnál kevesebbszer érintkeznek szexuálisan. A negyven évnél fiatalabb nős férfiak kb. 5%-a teljes cölibátusban[8] él; ez az arány ötvenéves korra eléri a 20%-ot, majd az életkor előrehaladtával egyre többeket és többeket érint.

Olyan újságokban és könyvekben találtunk statisztikákat a „szexmentes házasság” jelenségéről, amelyeknek címadása eléggé egyértelművé tette, hogy a szerzők miként is tekintenek ezekre a kapcsolatokra: „Hogyan maradjunk meg egy olyan kapcsolatban, amelyben szándékaink ellenére nincs szex?”, „Hogyan élesszük újjá a lángot?”, „Hogyan jutott el a szenvedélyes szexig egy korábban kiábrándult asszony?”, „Párterápia és a szexuális diszfunkciók megfelelő kezelése.” Nem szerencsés, ha patologizálunk valamit, ami egyébként teljesen normális, és az is nagyon szomorú, hogy a szexmentes kapcsolatokról úgy gondoljuk, nem érdemes fenntartani őket. A poliamoria lehetővé teszi, hogy megőrizhessük a nekünk fontos kapcsolatokat és csak akkor szexeljünk, ha szeretnénk. Vagyis csak úgy feküdjünk le valakivel, ha mi magunk érzünk rá indíttatást, nem pedig muszájból, vagy mert attól félünk, hogy másképp elveszítünk majd valakit, aki fontos a számunkra.

Eve és Peter megtapasztalta, hogy olykor még a legközelebbi barátaink is előítélettel viseltetnek a döntéseink iránt és félreértik azokat: sokan nem fogadták jól az egyezségüket. Peter minden józan ítélet szerint tényleg csodálatos ember, így a közös barátaik többször is úgy érzeték, hogy finoman lelkifurdalást kell ébreszteniük Eve-ben, amiért szexuális értelemben elérhetetlen marad a férje számára. Azt sugallták, hogy hálátlan, amiért nem vágyik a férfira. Még az is elhangzott, hogy a házasságuk nem „valódi”. (Peter mesélte, hogy egyszer egy kedves barátja megjegyezte: „Milyen kedves tőled, hogy még mindig hordod a jegygyűrűt.”) Ha a szexmentességtől egy házasság nem valódi, akkor házaspárok millióiról mondható el, hogy „nem igazán házasok”.

Eve és Peter vonatkozásában egyedül az szokatlan, hogy egyezségre jutottak a kialakult helyzettel kapcsolatban, és úgy döntöttek: nyíltan beszélnek róla. Szerették volna megosztani a történetüket, hogy a hasonló cipőben járó párok érezzék: nincsen velük semmi baj, nincsenek egyedül, kapcsolataik továbbra is legitimek és „igaziak”.

Mi számít szerelmi kapcsolatnak?

Mi számít egyáltalán „szerelmi / romantikus kapcsolatnak[9]?” Mi a különbség a szexmentes „párkapcsolat” és a hétköznapi barátság között? Lehetnek-e aszexuális embereknek szerelmi kapcsolataik? (Ne nevess – az utóbbi kérdést feltették már többször Eve-nek és Franklinnek is.)

A Wikipedia szerint a szerelmi / romantikus kapcsolatokat a szeretet, az intimitás, az empátia, a kölcsönös megbecsülés és affinitás jellemzi. Ez a meghatározás nem igazán használható, mivel sokunk ugyanilyen érzelmeket tapasztal meg nem romantikus kapcsolataiban, például a barátai tekintetében is, bár valószínű, hogy az utóbbi érzelmek mértéke azért más. Jó kiindulási pont az a gondolat, hogy a kapcsolatokat ezek az érzelmek jellemzik, de végső soron úgy gondoljuk: azt, hogy ki mit tart szerelmi vagy párkapcsolatnak, mindenkinek magának kell eldöntenie.

FRANKLIN TÖRTÉNETE Amberrel több mint tíz évig voltunk szerelmi partnerek. Kezdetben a megszokott módon zajlott kapcsolatunk: együtt éltünk, egy ágyban aludtunk, ha hazaértünk munka után, egy asztalnál vacsoráztunk.

Néhány évvel később Amber egy másik városba költözött, hogy neurobiológiából diplomát szerezzen. Ekkor együttélésből távkapcsolatra váltottunk, de még mindig elég sok dolgot úgy csináltunk, ahogy azt egy párkapcsolatban illik: gyakran látogattuk meg egymást, annyi időt töltöttük együtt, amennyit csak tudtunk és szerelmi partnerek maradtunk.

Alig egy évvel később én költöztem messzebbre. Folytattam ugyan távkapcsolatomat Amberrel, de az egész egyre nehezebbé vált. Írta a szakdolgozatát (bioinformatikából), készült a matek záróvizsgájára, idejének nagy részét egyre inkább a tudományos munka foglalta le, így már alig maradt lehetősége arra, hogy bármilyen romantikus kapcsolatra fókuszáljon, hát még egy távkapcsolatra. Megszoktam, hogy egyre ritkábban látom – először havonta kétszer, majd havonta egyszer, végül csak hathetente került sor egy-egy találkozásra.

Végül Amber közölte velem, hogy szerinte nincs esély kapcsolatunk szexuális részének folytatására. Tudományos munkája felemészti az életét, a libidója pedig a stressz hatására minimálisra csökkent. Azt mondta, ugyan fél attól, hogy őszintesége miatt véget vetek a kapcsolatunknak, de úgy érezte, nem tudja úgy folytatni, hogy a szex továbbra is része legyen az egyenletnek.

Nagyon szerettem Amber szexuális partnere lenni, így szíven ütött, amit mondott. De igazság szerint nem fájt annyira, mint gondoltam volna. Mindig is csodáltam Ambert, és hiszek abban, hogy fontos munkát végez. Ugyanilyen fontos az a meggyőződésem is, hogy a szexualitásnak közös megegyezésen kell alapulnia, így nem szeretnék olyan partnert, akiben nincs meg a vágy, illetve akit nem tölt el lelkesedéssel az a lehetőség, hogy velem lehet.

Kapcsolatunk egyébként ettől a döntéstől olyan nagy mértékben nem is változott meg – ami meglepett. Még mindig egy ágyban kötünk ki, ha meglátogatjuk egymást, de most már csak összebújunk, illetve alszunk, egyéb nem történik. Fizikailag még mindig ragaszkodunk egymáshoz. És még mindig nagyon szeretjük egymást.

Amikor Portlandbe költöztem, a kapcsolat tényleg nagyon távolságivá vált. De ettől függetlenül még mindig szerelmi kapcsolatnak érzem. Továbbra is szeretjük egymást, továbbra is számtalan szempontból veszünk részt egymás életében, amennyire csak képesek vagyunk rá. Gyűrűt cseréltünk. Még mindig létezik köztünk intimitás. Amikor baj volt egyik másik kapcsolatával, megtehette, hogy a segítségemet kéri, én meg átrepültem a fél országot, hogy vele legyek. Megosztjuk reményeinket és álmainkat, örömeinket és bánatainkat. Továbbra is teljesen elkötelezettek vagyunk egymás boldogsága iránt. Amber minden olyan szempontból, ami számomra fontos, továbbra is a partnerem. Kapcsolatunk persze nem úgy néz ki, mint az ipari forradalom óta megszokott hagyományos romantikus kapcsolatok, de a poliamoriában éppen az az egyik legcsodálatosabb, hogy tervezni tudjuk haladásunk irányát, mégpedig úgy, hogy a kapcsolatunk nekünk magunknak feleljen meg, nem pedig mindenféle kulturális normának.

Franklin és Amber tapasztalata azt mutatja, hogy nem sok értelme van a párkapcsolati sikert valamilyen önkényes kritérium alapján megítélni, sokkal okosabb abból kiindulni, hogy a benne résztvevők szerint a kapcsolat sikeres-e vagy sem.

Hány partnerünk lehet?