Elfelejtett éjszakák

F. Mortise

Copyright © 2026 Harnyos Ferenc

Harnyos Ferenc (F. Mortise) Facebook csoport: https://www.facebook.com/groups/614221465788307

E-mail: harnyos@gmail.com

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

ISBN [epub] 978-615-6748-45-4

ISBN [mobi] 978-615-6748-46-1

1. Fejezet

A tölgyesi általános iskola kettes számú tantermében délután negyed ötre végre nyugalom volt. Nóra szerette ezt a csendet; a kréta száraz porának és a frissen felmosott padló illatának keveréke a kiszámíthatóságot, a normális élet ritmusát jelentette számára. Letette a piros tollat, behajtotta az utolsó hetedikes fogalmazásfüzetet is, és fáradtan, de elégedetten nyújtózkodott meg a katedrán.

– Ha így folytatod, Nóra néni, a végén még időben hazajutsz a férjedhez – szólt be egy rekedtes, barátságos hang az ajtóból.

Váradi igazgató úr állt ott, a tölgyesi iskola régi vágású, köztiszteletben álló vezetője. A zakója könyökén ott fehéredett a krétafolt, és a kezében a jellegzetes, csorba porcelánbögréjét szorongatta. Ő volt az intézmény lelke, és aki egyengette Nóra pályáját.

– A határidő az határidő, igazgató úr – mosolygott vissza Nóra, miközben bepakolta a füzeteket a táskájába. – A gyerekek hétfőn látni akarják a jegyeket.

– A gyerekek megvárják a hétfőt, kedvesem. Menj haza, élvezd a hétvégét!

Negyed órával később Nóra már a kis Volkswagenje kormánya mögött ült. Tölgyes péntek délutáni arca lusta volt és békés. A főtéren a platánfák alatt öregemberek sakkoztak, a fagyizónál gyerekek sorakoztak – köztük több diákja is, akik vidáman integettek a kocsi láttán. A rendőrkapitányság épülete előtt ott parkolt Kovács Péter őrnagy szolgálati autója. Nóra futólag rápillantott az épületre. Pétert még csak hírből ismerte – a város új, szigorú és megvesztegethetetlen nyomozóját, akiről a helyiek azt beszélték, hogy túl komolyan veszi a szabályokat. Nóra akkor még nem sejtette, hogy ez a férfi egy nap az életét fogja megmenteni.

A tölgyesi kis utcákon végigautózva hamarosan leparkolt a saját házuk előtt. Otthon csend és a frissen nyírt fű illata fogadta. Amikor belépett az ajtón, a konyhából már kiszűrődött a vacsora illata.

A férje az asztalnál ült, a laptopja fölé görnyedve, de amint meghallotta a kulcsok csörrenését, azonnal felnézett, és az arca felderült. – Megjöttél – mosolygott, és felállt, hogy megölelje. – Már épp azon gondolkodtam, hogy be kell törnöm az iskolába, hogy kiszabadítsalak a füzethalom alól.

– Váradi igazgató úr megelőzött, hazazavart – nevetett Nóra, és hagyta, hogy a férje szorítása átvegye a nap közben felgyülemlett feszültséget. – Mi a vacsora?

– Az a tészta, amit szeretsz. És képzeld, anyukád hívott a tanyáról. Azt mondta, a hétvégén ki kell mennünk hozzá, mert kész a kapros-túrós pite, és ha nem megyünk, rárohad a paradicsom.

– Akkor holnap meglátogatjuk – bólintott Nóra, és leült a konyhaasztal mellé.

Miközben a férje kitálalta az ételt, Nóra elővette a telefonját, hogy megnézze az üzeneteit. Egyetlen értesítése volt Pixeltől – a volt diákjától, egy zseniális, de magának való sráctól, akinek Nóra segített mentorprogramot találni, és aki cserébe néha rendbe rakta az iskola számítógépeit vagy Nóra régi laptopját.

„Szia Nóra néni! Kész a script a suli digitális naplójához, amit kértél, hétfőn felteszem a gépedre. Jó hétvégét!”

Nóra gyorsan gépelt egy választ: „Köszi, Pixel! Jó hétvégét neked is.”

Letette a telefont a kockás terítőre. Nézte a férjét, ahogy a szemközti széken ülve a hétvégi terveikről mesél, és egy pillanatra elöntötte a tökéletes elégedettség érzése. Nem voltak gazdagok, de ez az élet tiszta volt. Tisztességes. Egy normális, kisvárosi házasság békéje.

Még minden a helyén volt. A sakktábla érintetlenül állt, a bábuk nem mozdultak. A vihar, ami napokon belül mindent elsöpör majd, és ami miatt az édesanyja tanyája lesz az utolsó menedékük, még csak egy láthatatlan, fekete felhőként gyülekezett a megyehatár túloldalán, Hegedűs képviselő irodájának zárt ajtói mögött.

Nóra beleszagolt a vacsora illatába, megfogta a férje kezét az asztal felett, és hagyta, hogy átölelje a csend. Ez volt az utolsó nyugodt este az életében.

Nóra nem ébredt fel, inkább csak felszínre vonszolta magát a sötétségből, mintha sűrű, fekete iszapból kellett volna kimásznia.

A szobában már világos volt. A redőny résein át csíkokban dőlt be a júniusi napfény, pont rávetült a hálószoba falára akasztott esküvői fotójukra. Gábor a képen fiatalos volt, magabiztos, és úgy karolta át Nóra derekát, mint aki pontosan tudja, mit akar az élettől.

Nóra megpróbált felülni, de a feje lüktetett. Egyik kezét a halántékára szorította. Megint. Az utóbbi hónapokban szinte minden harmadik reggel így indult. Olyan száraz volt a torka, mintha homokot nyelt volna, a végtagjait pedig ólomsúlyúnak érezte, mintha az éjszaka nem pihenés lett volna, hanem egy kimerítő, lázas maraton.

– Kicsim? Ébren vagy? – a hang puha volt, megnyugtató.

Gábor lépett be a szobába, frissen borotváltan, makulátlan vasalt ingben. Kezében egy porcelánbögre gőzölgött. Letette az éjjeliszekrényre.

– Hoztam neked kávét. Látom, megint megviselt az éjszaka. Nagyon nyugtalanul aludtál, össze-vissza beszéltél – mondta Gábor, és gyengéden megsimogatta Nóra kócos haját. – Biztos a félévi hajtás a suliban. Túl sokat stresszelsz a diákok miatt, Nóri.

– Biztosan… – suttogta Nóra, és hálásan a bögre után nyúlt. A meleg folyadék kicsit enyhítette a torka szárazságát. – Nem is emlékszem, hogy álmodtam volna bármit. Csak… egy fekete lyuk az egész.

– Nem baj, igyad csak. Ma viszem a kocsit a szervizbe, de ha gondolod, előtte eldoblak a suliba. Ne kelljen ebben a hőségben gyalogolnod.

Nóra elmosolyodott. Gábor mindig ilyen volt: gondoskodó, figyelmes, a tökéletes férj, akit Tölgyesen mindenki irigyelt tőle. Gábor sikeres építési vállalkozóként a fél várost újjáépítette, támogatta a helyi kézilabdacsapatot, és ha a kollégái a tanáriban meghallották a nevét, mindig megjegyezték: „Nóri, te megfogtad az isten lábát ezzel az emberrel.”

Nóra letette a bögrét, és leengedte a lábát az ágyról. Amikor felállt, egy pillanatra megszédült, meg kellett kapaszkodnia az ágykeretben. Ahogy lenézett a bokájára, egy apró, kékes foltot vett észre a bőrén, mintha beütötte volna valahova. De nem emlékezett rá. Mostanában annyi minden kiesett. Elfelejtett neveket a szülői értekezleten, elhagyta a kulcsait, és ezek a furcsa, foltokban jelentkező véraláfutások is egyre gyakrabban bukkantak fel a testén.

Tényleg túl kellene jutni ezen a 2024-es tanéven, aztán elmegyek egy teljes kivizsgálásra – gondolta, miközben a fürdőszoba felé indult, mit sem sejtve arról, hogy Gábor a háta mögött az éjjeliszekrényre pillantott, ahonnan az üres vizespoharat és az apró, fehér gyógyszermaradványokat már azelőtt eltüntette, hogy Nóra kinyitotta volna a szemét.

Gábor kiment a házból, beült a terepjárójába, és elindult a városközpont felé. A telefonja a műszerfalon volt rögzítve. Útközben egy pillanatra ránézett a kijelzőre, ahol egy titkosított csevegőalkalmazás ikonja villogott. Három új üzenete jött a csoportban, aminek a neve egyszerűen csak annyi volt: „Esti műszak”.

Az egyik üzenet így szólt: „A múltkori adagolás tökéletes volt, a haverom is köszöni. Mikor mehetünk legközelebb?”

Gábor elmosolyodott, leparkolt a Tölgyes Pláza előtt, és zsebre tette a telefont. Fogalma sem volt róla, hogy Kovács Péter őrnagy épp ekkor itta meg a harmadik pocsék kapitánysági kávéját a néhány utcával arrébb lévő rendőrségen, és a napi aktákat pörgette, várva, hogy végre történjen valami ebben a döglött kisvárosban.

2. Fejezet

Kovács Péter őrnagy a tölgyesi rendőrkapitányság második emeleti irodájában ült, és a ventilátor monoton zümmögését hallgatta. A júniusi hőség szinte ráolvadt a megsárgult falakra. Péter negyvenes évei végén járó, szikár férfi volt, akinek a tekintetéből már rég kikopott a pályakezdők idealizmusa. Tölgyes csendes kisváros volt, a bűnügyi statisztikát többnyire terménylopások, hétvégi kocsmai verekedések és alkalmi kerékpártolvajok kozmetikázták. Döglesztő unalom – egészen délután háromig.

Ekkor nyitott be hozzá a körzeti megbízott, egy kissé megizzadt törzsőrmester.

– Főnök, van egy kis gubanc a Tölgyes Plázában. A biztonságiak fülön csíptek egy szatírt. – Szatírt? Ebben a hőségben? – Péter fel sem nézett az aktákból. – Mutogatta magát a mozgólépcsőn? – Nem, rosszabb. Az illatszerboltban matatott egy bevásárlószatyorral, aminek az aljára ki volt vágva egy lyuk. Belül meg a telefonja rögzítve, kamera üzemmódban. Fiatal lányok szoknyája alá videózott a sorban. A biztonsági őr résen volt, lekapcsolta. – Vigyétek be, vegyétek el a telefont, aztán írjátok meg a feljelentést tiltott adatszerzés vagy szeméremsértés miatt. Rutinügy. – Hát, az a baj, főnök… hogy nem egy akárkiről van szó. A Szabó Gábor az.

Péter keze megállt a tollal a levegőben. Felnézett. – A Szabó Gábor? Az építési vállalkozó? Aki a kapitányság új szárnyának a tetőszerkezetét csinálta? – Pontosan. Kicsit balhézik is odalenn, hogy hívja a polgármestert, meg hogy ez csak egy szerencsétlen félreértés, elgurult a telefonja. de a biztonságiak nem tágítottak.

Péter lassan letette a tollat. Egy pillanatra megcsapta a kisvárosi realitás: ha egy ilyen kaliberű embert gyanúsítanak meg, az azonnal politikai és társadalmi hullámokat vet Tölgyesen. De a szakmai kíváncsisága erősebb volt.

– Hozd fel ide az irodámba. A telefont meg tedd az asztalomra.

Öt perccel később Szabó Gábor lépett be a helyiségbe. Nem volt megbilincselve. Drága ingén egyetlen gyűrődés sem látszott, de az arca sápadt volt, a homlokán apró izzadságcseppek csillogtak. Próbálta tartani a magabiztos, sikeres üzletember álarcát.

– Péter, ne haragudj már, de ez nevetséges – kezdte Gábor azonnal, amint az ajtó bezárult. Ismerte a nyomozót, a városi bálokon többször is váltottak pár szót. – Egy félreértés az egész. Leesett a telefonom a boltban, a kosár alján volt egy szakadás, én meg utána nyúltam. Ez a két agyhalott biztonsági őr meg úgy kezelt, mint valami bűnözőt. Tudod te, mekkora presztízsveszteség ez nekem? Holnap tárgyalok a képviselő-testülettel az új sportcsarnokról!

– Ülj le, Gábor – mondta Péter nyugodtan, és a székre mutatott. Nem ült vissza az asztalához, hanem az ablaknak dőlt, zsebre dugott kézzel. – Ha valóban csak félreértés, akkor öt perc alatt tisztázzuk. De a telefonodat addig is zárolnunk kell, és át kell néznünk a galériát. Beleegyezel?

Gábor torka megmozdult, ahogy nyelt egyet. Az önbizalma egy hajszálrepedést kapott. – Persze, nézzétek meg. Nincs azon semmi. Csak a családi képek, meg a cég iratai. De remélem, ez itt is marad az irodában. A feleségem… Nóra, tudod, az iskolában tanít. Ha egy ilyen pletyka szárnyra kap ebben a tetves városban, teljesen tönkreteszi.

– Ha tiszta vagy, nem lesz pletyka – felelte Péter, miközben az asztalon lévő, nagy méretű okostelefonra nézett.

A telefon kijelzője ekkor felvillant. Egy értesítés érkezett egy zárt, sötét felületű csevegőalkalmazásból, amelyet Péter még sosem látott a szokásos lakossági telefonokon. A kijelzőn csak a feladó neve látszott: „Doki”. Az üzenet szövege rövid volt: „Péntek este szabad a pálya nálatok? Hozom a cuccot.”

Gábor reflexszerűen mozdult meg a székben, a telefon után kapott volna, de Péter egy gyors mozdulattal elhúzta előle a készüléket. Gábor szemeiben ebben a másodpercben valami megváltozott. A magabiztos vállalkozó eltűnt, és a helyén egy sarokba szorított, halálosan rémült ember ült.

– Ezt a telefont most hivatalosan is lefoglalom – mondta Péter, és a hangja jéghideggé vált. – És azt hiszem, bevonjuk a megyei kiberbűnözési osztályt is. Mert ez a telefon nem egy elgurult készüléknek tűnik, Gábor.

A kisvárosoknak sajátos biológiájuk van. A hír nem lépésről lépésre terjed, hanem mint a száraz fűre dobott gyufa: egyetlen szikra, és a következő pillanatban már az egész határ lángokban áll.

Nóra délután négykor fejezte be az utolsó osztályfőnöki értekezletet. A fejfájása kissé enyhült a nap folyamán, de a fáradtság továbbra is a csontjaiban ült. Összepakolta a táskáját a tanáriban, amikor észrevette, hogy a kolléganői hirtelen elhallgattak. Amikor belépett, Erzsike, a kémiatanárnő épp a telefonját mutogatta a többieknek, de Nóra lépteire gyorsan lefelé fordította a készüléket a kávéfoltos asztalon.

– Minden rendben, Nórikám? – kérdezte Erzsike, és a hangjában volt valami furcsa, fojtott sajnálat, ami Nórának azonnal szemet szúrt. – Igen, csak a szokásos év végi hajtás. Miért kérded? – Nóra megigazította a blézerét, és a táskája pántját a vállára akasztotta. – Ó, semmi, semmi. Csak… ha bármi van, tudod, hogy ránk számíthatsz. Gábor nem jött érted?