Tartalomjegyzék

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Lucas

Gaby

Suzanne Wolf

Bilincs mögött

©Hegyiné Kiss Zsuzsanna

Szerkesztette: NewLine kiadó

Borítóterv: Halasi Miklós

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/suzannewolf68/

Felelős kiadó: Gibicsárn János

Bakháza, 2020.

epub ISBN 978-615-6182-30-2

mobi ISBN 978-615-6182-31-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Aki minket ismer, mind figyel,

ki nyer ma, te vagy én vagy mi

És vajon mennyi időt vesz el,

amíg ki merjük mondani?

„Tudom, hogy ránk mi vár

És nem kell más vigasz”

Ákos: Nem kell más vigasz

Köszönet az én hőseimnek!

Ha ti nem lennétek srácok, ezek a karakterek nem születhettek volna meg.

Gaby

A tömeg szélén álltam, és hallgattam az izgatott beszélgetéseket, miközben a bank épületére szegeztem tekintetemet. A nap, fényesen sütött és a téren minden olyan csendes volt, semmi nem utalt a szemben lévő épületben zajló drámára.

– Hallotta, hogy már túszokat is kivégeztek?– szólalt meg mellettem egy testes pacák. – Pólóját már teljesen eláztatta az izzadság, ami az arcán is patakokban folyt.

‒ Tehát ez váltotta ki azt a nagy rohangálást az előbb, a rendőröknél. – kapcsolódott be a beszélgetésbe egy idősebb nő.

– Nem, az azért volt, mert meglőtték az egyik kommandóst, aki az épületben volt. – tudálékoskodott egy pattanásos arcú srác.

A vérem jéggé dermedt erre a mondatra. Tudtam, hogy Lucas is az épületben tartózkodik Mike-kal. Istenem, add, hogy ne az egyikük legyen – rebegtem el egy gyors fohászt magamban.

Pedig milyen jól indult ez a nap. Ez az egész őrület három órával ezelőtt kezdődött. Éppen a legjobb barátnőmmel, Lizivel kávéztunk egy hangulatos olasz kávézóban és férjére Mike-ra vártunk, mikor megszólalt a telefonja.

– Ugye nem akarod lemondani a találkánkat, szívem? – szólt bele. Hogy mi történt? – emelte meg a hangját.

– Jó. Akkor én is oda megyek. – Nem tudtam miről folyik a beszélgetés, de Lizi egyre mérgesebb arcát elnézve, nem tetszett neki, amit hallott.

– Drágám, azt te sem gondolhatod komolyan, hogy amíg te egy bankrablás helyszínére robogsz, és éppen arra készülsz az én hibbant bátyámmal együtt, hogy be is mentek, addig én békésen ülök a seggemen egy kávézóban, mintha mi sem történt volna, miközben semmiségekről csacsogok Gabyval? – csattant fel.

– Tudom. Képzeld el nekem is feltűnt már, hogy terhes vagyok. Nem beteg, hanem terhes. Tehát oda fogok menni. – gondolom Mike-nak nem tetszett a dolog, mert folytatta.

– Ennyire azért még én sem vagyok hülye! De kell valaki, aki kint kordában tartja a dolgokat. Semmi kedvem azt nézni, hogy Anthony beront az embereivel és titeket nyírnak ki. – meghallgatta Mike válaszát és elmosolyodott, szelíd hangon folytatta. Ismertem ezt a hanghordozást már nála. Túlságosan jól. Most úgy beszélt, mint anya a hülye gyerekével.

– Igen, drágám, van nálam. Nem, szívem, nem megyek hatósugáron belül. – majd kuncogva hozzátette. – Ha azt akarod elérni ezzel a hosszú csevejjel, hogy ne érjek oda, amíg ez tart akkor rosszul számoltál. Gaby már ki is fizette a számlánkat és már a kocsim felé tartunk. Negyed óra és ott leszünk. Arra viszont megkérlek, hogy addig eszedbe ne jusson bemenni, mert ha valami bajod lesz, akkor én foglak kinyírni. – Igazat mondott, mert amint leesett, hogy mi történt intettem a pincérnek, kifizettem a kávékat, a két csokis kekszet, aztán Lizi nyomában loholtam a kocsihoz.

– Mike. Nincs semmi bajom! Azért veszem gyorsabban a levegőt, mert sietek. Befejeznéd ezt a baromságot, kezd már nagyon elegem lenni belőle. Mondtam már, terhes és nem beteg. Én is szeretlek. – fejezte be a beszélgetést.

– Teljesen kikészít ezzel az állandó pátyolgatással.– nézett rám. – Mintha halálos beteg lennék. Ha ez így folytatódik még öt és fél hónapig, én a szülőszobáról a diliházba megyek, mert meg fogok őrülni tőle.

– Jaj, szívem ne legyél már ilyen mérges rá. – csitítottam. – Csak szeret és félt titeket, ennyi az egész. Ez talán még nem bűn.

– Tudod, az a piszok nagy szerencséje ennek a baromnak, hogy én is szeretem, különben már rég kinyírtam volna. – nevetett fel.

– Na, azért az, nem olyan rossz, ha az embernek lesik minden szavát. – kacagtam fel én is.

Utalva arra a beszélgetésre, amit éppen a hívás előtt folytattunk. Lizi azt ecsetelte éppen, hogy milyen értetlen is volt Mike, mikor ő éjjel palacsintát akart enni. Természetesen minden volt otthon csak a kívánt édesség nem.

Mit tett erre az a nagy benga, komoly zsaru? Elballagott a sarkon lévő kisboltba és hazavitte az ominózus nasit. Utána elhűlve nézte, ahogy Lizi beborít két palacsintát tejszínhabbal és leönti juharsziruppal, majd savanyú uborkát ropogtatva mellé, befalja az egészet.

Éppen a könnyeinket törölgettük a röhögéstől, mikor befutott az a bizonyos hívás.

Ott álltam a tömeg szélén, elnéztem a kollégái között élénken gesztikulálva magyarázó Lizit, és aggódtam azért a férfiért, akit szeretek.

Mert Lucas odabent volt. Az egy dolog, hogy Lucas Foster volt a legdögösebb pasas, akit csak életemben ismertem, de egyben a legjobb barátnőm bátyja is, akibe, mióta csak az eszemet tudom, szerelmes voltam. Gyerekkorunk óta rajongva figyeltem. Életem minden meghatározó eseményénél jelen volt, legyen az születésnap, vagy akár a végzős bál. Igen, a végzős bál, az volt életem eddigi legrosszabb estéje.

Alig vártam már, hogy John, Lizi bácsikája kitegyen minket a sulinál. Kíváncsi voltam, hogy Lucas, aki erre a nagy eseményre hazajött az egyetemről, mit fog szólni a ruhámhoz. Gyönyörű világoskék ruha volt, igaz a turkálóban találtam, de Elsi néni pontosan átszabta rám és még szalagokkal is feldíszítette. Arra gondoltam, hogy ebben a ruhában Lucas lassan csak észreveszi, hogy már nem az a kis fruska vagyok, aki a húgával a hátsó kertben babázik, vagy a teraszon álló hatalmas hintaágyon ülve vihorászik. Az első, amit észrevettem az volt, hogy Ő, egy festett szőke hosszúcombú csontkollekciót ölelget és csókolgat a terem sarkában. Keserű epe öntötte el számat, a szemeimben könnyek gyűltek.

– Ki kell mennem a mosdóba. – súgtam oda Lizinek és már ott sem voltam. Mire visszaértem, Lucas Lizivel beszélgetett és a csajt nem láttam sehol.

– Sziasztok – köszöntem rájuk.

– Szia Gaby. – nézett rám Lucas, majd szemei egyre jobban kikerekedtek, szája szélén egy apró mosoly jelent meg.

– De csinos vagy! Nagyon szép ez a ruha. – Tehát, csak csinos vagyok, nem szép vagy gyönyörű csak egyszerűen csinos.

– Köszönöm szépen. – válaszoltam, elrejtve keserűségemet.

– Te sem nézel ki rosszul.– mosolyogtam rá.

– Lizi, nem megyünk inni valamit? Annyira megszomjaztam, meg aztán táncolhatnánk is, ha már elrángattál ide. – fordultam barátnőm felé.

– Jó menjünk. Szia, bátyus, majd még összefutunk. Ha előbb nem, akkor, ha hazafuvarozol minket.

Egész este, ha két sráccal táncoltam, akkor már sokat mondok. Lucas folyamatosan akkor jött oda hozzám beszélgetni, mikor a számok kezdődtek. Amikor meglátták, hogy vele beszélgetek, senki sem mert oda jönni hozzám, hogy felkérjen.

– Nem vinnél el táncolni, ha már az összes partneremet elüldözöd? Tudod, álldogálni otthon is tudok, és még csak kiöltözni sem kell hozzá. – fordultam felé kicsit durcásan.

Hangosan felnevetett és a kezemet megfogva a tánctérre húzott.

Hangos dörrenés rántott vissza a valóságba az emlékezés világából. A bank ablakai megremegtek és fülsiketítő csörömpöléssel ezer szilánkra robbanva, szinte beterítették az egész teret. A dobhártya szaggató robaj után néma csend ülte meg a környéket. A kezemet a szám elé kapva fojtottam el sikolyomat. Teljesen ledermedtem és az arcomat könnyek áztatták. Tekintetemmel Lizit kerestem, de már nem láttam sehol. Ijedten pásztáztam a környezetemet, mire végül megpillantottam rohanó alakját. Nem tudtam tovább a helyemen álldogálni, az előttem álló rendőrt félre lökve, átbújtam a kordon szalagja alatt és futottam Lizi után. Nem tudtam mi vár rám a banknál, csak arra voltam képes gondolni, hogy Lucas ott van bent és talán súlyosan megsebesült. Hirtelen három dülöngélő, kormos alak tűnt fel a bejáratnál, és egymást támogatva léptek ki az ajtó helyén. Vagyis: a két szélső támogatta erősen sántító harmadik társukat. Lizi ekkor ért oda és szinte ledöntötte lábáról a Lucast támogató Mike-ot, miközben a nyakába ugrott.

– Na, szépen vagyunk. – mordult fel Lucas. – Én itt vagyok félig holtan és még csak rám sem nézel, hanem inkább ezt a balekot csókolgatod. Szép kis testvér mondhatom. – zsörtölődött tovább.

– Ahhoz képest, hogy félig holt vagy elég hangosan tudsz morgolódni. – jegyeztem meg eléjük állva.

– Helló csini baba, hát te mit keresel erre ahol még az épület is repül? – vonta fel csodálkozva szemöldökét Lucas.

– Éppen együtt voltunk, mikor beneveztetek erre az őrültségre. – adta meg a választ helyettem Lizi.

Lucas

Azt hittem, hogy szétvet az ideg, amikor megláttam Gabyt ennek az istenverte felfordulásnak a közepén. Miért is nem tud ez a csaj megülni a seggén. Lizire is mérges voltam, amiért magával rángatta ide.

‒ Nem tudom, mit akart ez a csávó. A túszok már rég nem voltak az épületben, amikor robbantott. – csóválta értetlenül a fejét és mélázott el a történteken Mike.

Kirázott a hideg, mert eszembe jutott a robbanás pillanata és szinte újra éreztem magamon a rám záporozó vakolat és beton darabok súlyát. A derekamból induló, az egész lábamba kisugárzó, fájdalmas lüktetést enyhe zsibbadás vette át.

– Lehet, hogy csupán az erejét akarta fitogtatni – szólalt meg Brian.

– Srácok, most ne úgy gondolkodjatok, mint a zsaruk, inkább az ő észjárására kell koncentrálni. – mondta Gaby.

– Hé! De hát mi zsaruk vagyunk. – nézett rá értetlenül Brian. – Semmi kedvem egy elmebeteg fejével gondolkodni.

– Igen. Zsaruk vagytok. De gondoljatok bele. Mit nyert azzal, hogy látszólag értelmetlenül felrobbantott egy bankot?

– Mondjuk azt, hogy kibaszottul fájjon és zsibbadjon a lábam. – fortyantam fel, mert kezdett elegem lenni abból, hogy még mindig itt állunk és vitázunk egy elmebetegen. Úgy éreztem, mintha ezer tűvel szurkálnák belülről a combomat, miközben egy egész hangyaraj masírozik benne.

– Nagyon sajnállak Lucas – nézett rám részvéttel. – De ezen kívül?

‒ Honnan tudjam? Te vagy a pszichomókus. – villantottam rá a szemem, miközben fájó combom masszíroztam.

– Lucas emlékszel még a bankos melóra? – fordult felém Mike.

– Melyikre? Volt egy pár. – néztem rá.

– Arra ahol a pasi megpattant és csak a bűntársa maradt a bankban.

– Akin a robbanómellény volt?

– Igen arra, amit a végén neked kellett ártalmatlanítani.

– Már hogyne emlékeznék rá! Eléggé gázos helyzet volt.

– Az nem kifejezés. – szisszent fel Lizi.

– Ez most hogyan jutott eszedbe? – kérdeztem rá a dologra. – Gondolom a robbantás miatt. Igaz?

– Igen. De van más is, itt sem maradt az elkövető a bankban.

– És?

– Szerintem ugyanaz a pasas volt. – jelentette ki Mike.

– Na, jó, gondoljuk ezt végig. Te úgy gondolod, hogy ez a fickó és az a pasas egy és ugyanaz. – fűztem tovább a gondolataink menetét. – Tehát te úgy véled, hogy a tavalyi ürge tért vissza? Ez még viccnek is rossz.

– Szerintem meg inkább ez a kisebbik rossz. – szólt hozzá Brian. – Így csak egy férfit kell megtalálnunk, nem kettőt.

– Ez mondjuk igaz. – vakartam meg a fejemet.

– Srácok, szerintem folytassuk az elmélkedést bent az irodában holnap reggel. Igencsak rám férne egy zuhanyzás. – szólalt meg Mike.

– Támogatom az ötletet. Kicsit mintha koszos lennél szívem. – jegyezte meg Lizi. – Gyere, menjünk, majd én megfürdetlek. – nevetett rá a férjére.

– Na, jó, menjetek szobára. – veregettem meg Mike vállát. – senki sem kíváncsi erre a műsorra.

– Megyünk, megyünk. – kacagott fel a húgom, majd elkezdte maga után húzni Mike-ot.

– Gaby gyere. – fordult vissza barátnőnkhöz.

– Én még sétálnék egyet. Olyan szép idő van. – válaszolta.

– Rendben, akkor majd beszélünk. – intett vissza Lizi, miközben a kocsijuk felé igyekeztek.

– Talán jobb lenne, ha hazavinnélek. – szólaltam meg, mire kérdőn felhúzta a szemöldökét, ezért gyorsan folytattam. – A város másik végén vagyunk. Te kocsi nélkül vagy. Na, meg a metró sem a legbiztonságosabb.

– Lucas. Most is metróval jöttem. A kocsim még egy ideig szervizben lesz. Tudok egyedül közlekedni. Hidd el. – nevetett fel.

– Akkor annál inkább hazaviszlek. Nem szeretném, ha egyedül mászkálnál.

– Verőfényes délután van. Szerinted mi bajom lehetne? Te menjél csak nyugodtan, én sétálok még egy kicsit. Ígérem, amint hazaértem, írok vagy felhívlak, amennyiben ez megnyugtat.

– Igen. Az megnyugtatna. – simítottam végig az arcát. De gyorsan vissza is húztam a kezemet, és egy gyengéd puszit adtam a homlokára.

A francba! – mormogtam magamban. Ahogy telt az idő, és nőttek a lányok, Gaby egyre szebb lett én pedig egyre gyakrabban vettem észre magamon, hogy alig tudom távol tartani magamat tőle. Zsebre dugott kézzel mentem a kocsimhoz, de még sokáig néztem a tükröt, egészen addig, míg csak el nem tűnt az a cseppnyi alak a szemem elől.

Próbáltam kényelmesen elhelyezkedni az ülésen. Talán nem volt a legjobb ötlet a volán mögé ülni, de a lábam egyre jobb lett. Igaz a derekam még fájt, de ez elviselhető volt ahhoz az ijedtséghez képest, amit a bankban éreztem, amikor próbáltam lábra állni. A fülemben csengett Mike és Brian morgolódása, ahogy felsegítettek és kitámogattak az épületből. Ahogy beindítottam a kocsit, hirtelen megmerevedtem. Újra elém kúszott Gaby ijedt, könnyes arca.

– Ezután jobban kell vigyáznom magamra, hogy ne kelljen látnom azt a fájdalommal és rettegéssel teli tekintetet – A feltételezésem, szilárd elhatározás váltotta fel mire hazaértem.

Hangos nyögés hagyta el a számat, ahogy a kádnyi forró víz ellepte a testemet. Tudtam, hogy ez segíteni fog sajgó testemnek, és másnap csak egy-két kék folt fog emlékeztetni a történtekre.

***

Másnap nagy hévvel, kopogás nélkül nyitottam be Mike irodájába.

– Mike! Eszembe jutott valami, ami akár segíthetne is a nyomozásban.

– Hát te? – kérdeztem a fotelban ülő harmadik alakot meglepetten.

– Lucas, bemutatom az új csapattagot. – állt fel Mike az asztal mögül.

– Ugye, most csak viccelsz?– ráztam hitetlenkedve a fejemet.

– Lucas! – emelte meg a hangját.

– Nincs semmiféle Lucasozás! Nem lehet ő az új tag. Semmiféle előképzettsége sincs. – mutattam rá.

– Először is: nem te döntöd el, ki lehet, vagy nem lehet tagja a csapatnak. Hála istennek nem te vagy a főnök, mert akkor nem is jelentkeztem volna. Másodszor: végzett kriminálpszichológus vagyok, másfelől több ügyben is besegítek immár másfél éve. Van még valami kifogásod a személyem ellen? – olyan édes volt, ahogy nekem támadt, hogy majdnem elnevettem magam.

– Nem, nincs. – válaszoltam Gaby heves kirohanására fapofával, közben erősen haraptam a szám belsejét. Tudtam, ha elnevetem magam, azon nyomban hozzám vág valamit.

‒ Na, most hogy ilyen szívélyesen üdvözöltétek egymást, talán térjünk ki a jöveteled okára. Miért is rontottál rám ekkora elánnal? – vigyorgott Mike. Szar ügy, ha az ember főnöke egyben a legjobb barátja is. Jobbnak láttam kihátrálni a dologból, mielőtt elkenem azt a széles mosolyt az arcán.

– Bocsánat. Csak eszembe jutott valami a tegnapi robbantással kapcsolatban. De majd visszajövök később. Fejezzétek csak be a dolgotokat, igazán nem akartam zavarni. – hátráltam ki, a még mindig nyitott ajtón.

Bármennyire is cuki volt Gaby az irodában, még mindig dühített, hogy én nem tudtam semmit az esetleges felbukkanásáról. Egyenesen a legbiztosabb információforrás felé vettem az utamat.

‒ Te tudtad, hogy Gaby lesz az új pszichológus? – támadtam le az én drága húgomat.

– Persze, hogy tudtam. Miért, te nem? – emelte fel a fejét a papírhalomból, amin éppen dolgozott. Elég volt az arcomra néznie, hogy hangos nevetésben törjön ki.

‒ Várjunk csak. Te nem tudtad. – nevetett. – Ó, istenem te tényleg nem tudtad! Másról sem folyt a duma egész héten, mint erről.

‒ Lehet, hogy otthon az ágyban nálatok igen. De engem a drágalátos férjed elfelejtett tájékoztatni.

– Ugyan már, ne legyél ennyire pipa érte. Legalább olyan kapta meg az állást, akit ismerünk. Hidd el, többet tud nekünk segíteni, mintha egy vadidegen jött volna.

‒ Igen, tudom. – adtam meg magam. – De ez veszélyes. Téged is féltelek minden egyes percben. Most még Gabyért is aggódhatom. Elvégre ő is olyan nekem, mintha a húgom lenne.

– Ezt nekem is elmondhattad volna kiabálás nélkül, ezért nem kellett volna leordítani a fejemet. – szólalt meg a hátam mögött egy halk és megbántott hang.

‒ Egy kicsit váratlanul ért a dolog. Ne haragudj. – fordultam felé. Annyira szeretni való volt, ahogy érzelmektől csillogó szemekkel, kipirult arccal állt előttem.

– Csak tudod, eddig mindent megbeszéltünk és minden tervedről tudtam. – simítottam végig a karján.

– Nem akartam titkolózni, de beégni sem szerettem volna, ha esetleg nem jönne össze a dolog. – sütötte le a szemét és újra elpirult. Nehezen álltam meg, hogy ne a szájára adjam azt a csókot, hanem a homlokára, amikor zavarában beharapta a szája alsó szélét.

– Akkor, minden oké köztünk? – nézett rám félénken.

– Minden oké, kölyök. – húztam magamhoz, hogy megöleljem. Ismerős érzés volt, és melegséggel töltött el, ahogy a karjaim közé bevackolta magát.

Milyen hülye szöveg volt ez! – morgolódtam magamban és még szorosabban szorítottam. – Ki mond ilyet egy csajnak, akibe belevan pistulva? Mondjuk én, aki nem engedheti meg magának, hogy a húga legjobb barátnőjébe legyen belezúgva évek óta.

Mintha egy lágy szellő söpört volna végig a mellkasomon, mielőtt Gaby elhúzódott tőlem.

– Akkor majd beszélünk srácok. – vetette vissza a válla felett könnyedén. Csak bólintani volt erőm, mert teljesen ledermesztett a tudat, hogy az a lány, aki az imént teljes természetességgel sétált ki az irodánkból, egy lehelet finom csókot nyomott a mellkasomra.

Gaby

Három nap telt el a veszekedésünk óta. Pontosabban nem is volt az igazán veszekedés. Lucas egyszerűen leordította a fejemet és kész. Utána meg persze jött az idióta szövegével, hogy félt, meg egyebek. Ennél bénábbat még nem hallottam.

Három nap. Igen. Pontosan három napja nem beszéltem, sőt nem is láttam Lucast. Igaz, nem is nagyon törtem magam érte.

Nem mintha amiatt a lehelet finom csók miatt, amit a mellkasára nyomtam – amit szerintem meg sem érzett ‒, kerültem volna, és aminek az emlékére mindig elpirultam akárhányszor csak eszembe jutott.

Mike szerencsére elárasztott munkával. A rendszerezésre váró akták reggelente az asztalomon vártak, egy-egy kedves instrukcióval újdonsült főnökömtől, ugyanis mire beértem ő és Lucas nem voltak már bent. Lizi mindenféle terepmunkát emlegetett nagyokat sóhajtozva, ha rákérdeztem a távollétük okára.

Korán reggel már bent voltam, és én voltam az utolsó, aki eljött az irodából. Nem szerettem volna csalódást okozni, tudtam mekkora rizikót vállalt Mike az alkalmazásommal. Na, meg annak a seggfejnek is meg akartam mutatni, hogy értek a szakmámhoz.

Még hogy alkalmatlan vagyok a feladatra!

Nem azért végeztem el az egyetemet és maradtam ott mesterszakon, hogy egy lelkisegély-szervezetnél koptassam a széket, miközben arctalan emberekkel beszélek egy telefonon keresztül. Én arcokat akartam látni és reakciókat. Nagyon nehéz valakin úgy segíteni, hogy nem látom a reakcióját az illetőnek. Mikor Mike pár hónappal ezelőtt felvetette, hogy van egy hely náluk, repestem az örömtől. Alig vártam, hogy elkezdhessem a munkát. Nem csak azért, mert amióta elkezdtem az egyetemet, tudtam, ezt szeretném csinálni, hanem azért is, mert azokkal az emberekkel dolgozhatom, akiket szeretek.

Erre jött Lucas és valósággal földbe döngölt a kijelentéseivel. Ez a megjegyzése, még a húgom kijelentésnél is jobban fájt talán. Na, jó, nem jobban, de majdnem.

– Szia. Jössz velünk enni? Elmegyünk vacsizni valahová a srácokkal – térített magamhoz Lizi hangja.

– Basszus, a szívbajt hoztad rám!

‒ Arról igazán nem tehetek. Még kopogtam is. – nevetett rám.

– Ne haragudj. Még rengeteg dolgom van. – tértem ki a meghívás elől. – Megígértem Mike-nak, hogy péntekre átnézem az aktákat. Nem akarom már az első héten magamra haragítani a főnökömet.

– A főnököd nem fog haragudni, ha végre egy este, még éjfél előtt lelépsz innen. – dugta be a fejét az ajtón Mike.

‒ Látod? Nem haragszik. Ne csináld! Gyere! Olyan régen dumáltunk egy jót. – kérlelt tovább Lizi.

– Oké. Megadom magam. – álltam fel az asztalom mögül. Olyan hirtelenre sikerült a mozdulatom, hogy megszédültem és kénytelen voltam megkapaszkodni az asztal szélén.

– Mikor ettél utoljára rendesen? – vont egyből vallatás alá az én kedves barátnőm.

– Azt hiszem tegnap este. Egyszerűen nem volt időm enni. – védekeztem.

– Ez így nagyon nem lesz jó. – robbant be az irodámba Lucas és a kezemet megragadva elkezdett vonszolni maga után.

– Neked meg több eszed is lehetne. – állt meg Lizi mellett. – Tudod jól milyen, ha beleveti magát valamibe. Se nem eszik, se nem iszik. Ha már teleduruzsoltad a fülét, hogy ide jöjjön dolgozni, akkor legalább figyelj rá. – korholta a húgát.

– Lucas, normális vagy? Mit csinálsz? – próbáltam meg kirángatni kezemet a szorításából.

– Semmi különöset, csak jó barát módjára meg foglak etetni. Ha már a drágalátos húgomnak nem jutott eszébe eddig.

– Á tehát már nem a bátyám vagy, hanem a barátom? Milyen öröm, hogy ennyire gondomat viseled. – vágtam oda gúnyosan. – Amúgy meg, nem kell engem etetni. Elég nagy vagyok már, hogy el tudjam dönteni, mikor akarok enni vagy mikor nem. Felnőtt nő vagyok, az isten áldjon meg!

– Igen, az vagy. – torpant meg hirtelen és mélyen a szemembe nézett.

– Ha kiveszekedtétek magatokat, akkor talán indulhatnánk is. – jegyezte meg kajánul Mike.

– Mi nem veszekszünk. – válaszoltuk egyszerre, majd egymásra néztünk és kirobbant belőlünk a nevetés. Hirtelen minden olyan volt, mint régen. Mire a lifthez értünk már mindenki mosolygott.

A vacsora kimondottam jó hangulatban telt. Jó volt végre a barátaimmal lenni, beszélgetni, nevetgélni. Az étterem előtt elbúcsúztam a többiektől és hazafelé vettem az irányt.

– Ne siess annyira! Mindig utolérlek, ezt már megtanulhattad volna. – hallottam meg egy ismerős hangot a hátam mögött.

– Azért sietek, mert fázom, és nagyon szeretnék már a meleg lakásban lenni.

– Talán nem kéne ilyen lengén öltözködnöd.

– Lucas miről beszélsz? Ez egy kosztüm. Semmi lenge nincs az öltözékemben.

– Tényleg? A szoknyád túl rövid, a blúzod vékony, a blézered éppen a derekadig ér. Mi ez, ha nem lenge? – vonta fel a szemöldökét kérdőn.

– Nem engednél inkább tovább? Tényleg fázom és fáradt is vagyok.

– Tőlem nyugodtan mehetünk. Nem zavar a beszédben.

– Azt látom. – mosolyodtam el rajta. – Azt azért szeretném tudni, mit is keresel itt velem? Tudtommal a másik irányban laksz.

– Az információja teljesen helyes hölgyem, de én szeretném biztosan tudni, hogy minden rendben van veled.

– Micsoda gáláns lovag vagy. – húztam el a számat. Tényleg fáradt voltam és fáztam is, tehát semmi szükségem nem volt egy újabb Lucas okozta érzelmi katasztrófára.

– Na, most tévedsz. Én egy önző krapek vagyok, aki szeretne nyugodtan aludni és nem akarok azon kattogni egész éjjel, hogy egészben hazaértél-e.

Olyan természetességgel fogta meg a kezemet, mintha mindig így sétáltunk volna. Nem ellenkeztem egy percet sem, arra gondoltam, hogy talán észre sem veszi mit csinált.

– Még meg sem kérdeztem tőled, hogy tetszik-e nálunk? – tette fel a kérdést, miközben lazán lóbálni kezdte összefont kezünket.

– Igen. Nagyon. Mindig is valami ilyesmire gondoltam, mármint, hogy ezt szeretném csinálni. – feleltem. – De arra azért nem számítottam, hogy ennyi papírmunkám lesz. – Nevettem fel.

– Azt látom én is, hogy nagyon sok a melód, mert még enni sem eszel rendesen. Jobban oda kéne figyelned magadra. – Meglepett ezzel a mondatával a következővel meg szinte lesokkolt. – Komolyan beszélek. Mi lesz, ha valami bajod lesz megint?

– Megint? – torpantam meg, így neki is meg kellett állnia, ha nem akarta a kezünket megrántani.

– Igen, megint. Tudok róla, hogy az egyetem második félévében kórházban voltál. Lizi elmondta. – Mintha fájdalom csillant volna fel a szemében. De amilyen hamar jött, ugyanolyan gyorsan el is tűnt.

– Mit mondott el neked? – kérdeztem halkan és lehajtottam a fejemet, mert nem akartam látni a szánalmat a szemeiben. Amikor az a dolog történt, ő több ezer kilométerrel távolabb volt. Kerek perec megtiltottam Lizinek, hogy bárkit is értesítsen vagy beszéljen róla.

Anyámat úgy sem érdekelte volna a dolog. Soha nem voltunk közeli, amolyan anya-lánya kapcsolatban. Míg más lányok az anyjukkal jártak vásárolni, ezt én apával tettem, vagyis inkább azt mondanám, hogy mindent apával csináltam. Ő hozott és vitt az óvodába, vagy az iskolába. Ő volt az, aki kikérdezte a leckémet. Esténként ő olvasott mesét nekem, ha éppen a munkája miatt nem kellett sokáig bent maradnia az ügyészségen, ami sajnos sokszor előfordult. Ha nem gondoskodott volna ilyen alkalmakkor egy bébiszitterről, akkor én bizony vacsora és fürdés nélkül kerültem volna ágyba. Néha komolyan azt éreztem, mintha csak egy szükséges nyűg lennék anyám nyakán, hogy apámmal maradhasson. Mire elég idős lettem, hogy megértsek bizonyos dolgokat, már abszolút nem értettem: egyáltalán miért vannak együtt? Apa temetésének másnapján bejött a szobámba és közölte velem, hogy immár szeretné élni a saját életét, de ha gondolom, néha találkozhatunk. Ha nagyritkán eszébe jutottam és felhívott telefonon, akkor is csak magával volt elfoglalva.

Erre most kiderül, hogy Lizi, elmondott mindent Lucasnak. Kezdett minden világossá válni számomra: ezért viselkedik úgy, mint egy oltalmazó testvér, ezért nem közeledik hozzám.

– Kicsim, ezt nem kell szégyellned. – nyúlt lassan az állam alá és emelte meg a fejemet, majd mélyen a szemembe nézve folytatta. – Tudod, hogy minden héten, legalább egyszer felhívtam telefonon. Az egyik ilyen alkalommal említette, hogy nem igazán ér rá velem beszélni, mert rohan hozzád, a kórházba. Nagy nehezen sikerült kiszednem belőle, hogy rosszul lettél az egyik előadáson, mert már nem ettél napok óta, annyira elmerültél a tanulásban.

– Nem volt az annyira komoly. – engedtem ki a levegőt egy nagy sóhajjal a tüdőmből. Közben egy köszönömöt is elrebegtem magamban Lizinek azért, hogy nem adta ki a titkomat. Ugyanis nem azért nem ettem, mert elfelejtettem enni, hanem azért, mert nem volt mit ennem. Pár nappal az eset előtt elvesztettem a munkámat abban a kávézóban, ahol addig dolgoztam és a tartalékaim csak két-három napig tartottak ki.

– Arra éppen elég volt, hogy ezek után kétnaponta hívjam, és érdeklődjek az állapotod felől. Nem az volt a bajom, hogy nem tudtam a küldetésekre koncentrálni száz százalékosan, hanem az, hogy nem tudtam ott lenni melletted a kórházban. Ezt, még egyszer nem engedem megtörténni. – folytatta komolyan, közben a szabad kezével lehelet finoman végigsimított az arcomon.

– Ígérem, hogy jobban oda fogok figyelni. – feleltem halkan és csak remélni tudtam, hogy nem hallotta meg, és nem érzékeli a remegést a hangomon, amit az érintésével váltott ki belőlem.

‒ Na, azt ajánlom is. Mert a végén kénytelen leszek drasztikus lépéseket tenni. – nevette el magát.

– Drasztikus lépéseket? – kérdeztem vissza.

– Igen. Kénytelen leszek megtömni téged minden egyes alkalommal, amikor úgy ítélem meg, hogy itt az evés ideje.

– Lucas neked elment az eszed, ha azt gondolod, hogy ezt hagyom. – reagáltam erre a képtelen ötletére és közben húztam magam után, mivel már igencsak fáztam és elkezdtem szaporázni a lépteimet hazafelé. Egy idős házaspár jött velünk szembe, mikor tekintetünk összekapcsolódott, a hölgy elmosolyogta magát és valamit súgott a bácsinak, aki halkan felnevetett, majd gyengéden megsimogatta a néni hátát. Olyan jó volt látni ezt, hogy hangosan felsóhajtottam.

– Mi a baj? – kérdezte Lucas aggódó hangon.

– Semmi, csak olyan jó volt látni, hogy ennyi év után is ennyire szeretik egymást. – Motyogtam alig hallhatóan.

– Igen. Tényleg az. – Az egész karom libabőrös lett attól, ahogy végig simított a csuklóm belső oldalán az ujjával.

– Szerinted mit súghatott neki? – Perdültem elé hirtelen. Így viszont nagyon közel kerültünk egymáshoz. A fejemet teljesen hátra kellett biccentenem, hogy lássam az arcát.

‒ Mármint? Kicsoda, kinek? – Mosolyodott el gyengéden, ahogy a szemembe nézett.

– Hát a néni a bácsinak. Biztos valami vicceset, mert nagyon jól szórakoztak. – Láttam rajta, hogy komolyan elgondolkodott mielőtt válaszolt.

– Lehet, hogy csak eszükbe juttattuk a fiatalságukat.

– Igen. Lehet. Tudod, nekem meg az jutott eszembe, hogy milyen jó érzés lehet, ennyi idősen így sétálni valakivel, mert ez azt jelenti, hogy valaki életed végéig nagyon szeret. – ábrándoztam hangosan. –, És milyen jó lenne, ha ez a valaki te lennél. – tettem hozzá magamban.

‒ Na, gyere ide, te örök álmodozó. – vont magához, így, szorosan egymás oldalához simulva folytattuk utunkat a lakásom felé.

Sajnos gyorsan a ház előtt találtam magunkat, ezért nem maradt elég időm átgondolni, hogy kellene elbúcsúznom egy ilyen idilli helyzetben. Zavaromban adtam egy gyors puszit az arcára és már a kapun belül is voltam.

Lucas

Komolyan úgy állok itt, mint egy szerencsétlen tini. Kaptam egy puszit az arcomra, és csak bambán vigyorgok, mint aki nincs eszénél. Még reagálni sem volt időm, olyan hamar eltűnt a mögött az átkozott kapu mögött. Azok a szűk kosztümök, amiket viselt, egyenesen az őrületbe kergettek. Mosolyogva csóváltam a fejemet egészen hazáig, ahogy magam elé idéztem az alakját bennük.

Reggel a rendőrség épülete előtt, hatalmas csődület fogadott. Ott volt a város minden létező riportere. Négy közvetítő kocsit számoltam meg, mire kiszálltam az autómból és lezártam.

– Mi a fene folyik itt? – morogtam hangosan.

– Foster nyomozó tud valami információt adni a mai sajtótájékoztatóval kapcsolatban? – kérdezte az egyik tévécsatorna riportere, miközben egy mikrofont tolt az arcom elé.

– Nem nyilatkozom. – válaszoltam, miközben utat törtem magamnak a tömegben, hogy bejussak az épületbe.

– Mi ez a cirkusz odakint? – fordultam magyarázatért Mendyhez, aki az ügyeletes pultnál teljesített szolgálatot.

– Mike és John sajtótájékoztatót tart a robbantós bankrablóról. – válaszolta a kolléganő.

– Ezt mégis mikor találták ki? – morfondíroztam hangosan inkább magamban, mint sem kérdésként.

– Nem tudom. Nekem csak annyit mondtak, hogy tizenegykor kezdődik a sajtótájékoztató és tegyük szabaddá az épület előtti útszakaszt. – vonta meg a vállát.

– Mike merre van? – tettem fel a kérdést.

– Nem tudom biztosan, de szerintem John irodájában. Reggel óta be vannak zárkózva oda. – adta meg kérdésemre a választ Brian, aki időközben odajött hozzánk. – De mindjárt kezdenek. Gyere, menjünk ki, hogy az első sorból nézzük az előadást!

Pontban tizenegy órakor megjelent a lépcső tetején John, Mike és Gaby.

‒ Mi a faszom? – csúszott ki a számom. – Mit keres ott velük Gaby?

‒ Látod, erről fogalmam sincs. De szerintem hamarosan megtudjuk. – vetette oda Brian.

‒ Tisztelt hölgyeim és uraim! – kezdett bele John a mondanivalójába. – Azért hívtuk ma ide önöket, hogy tájékoztatást adjunk az úgynevezett „Robbantós bankrabló” ügyében. Ezennel át is adnám a szót Michael Walsh századosnak, a különleges csoport parancsnokának.

‒ Üdvözlök mindenkit! Köszönöm, hogy ilyen szép számmal megjelentek a sajtótájékoztatón. – kezdte Mike. – Mint tudják, én vezetem azt a csoportot, amely a robbantó ügyében nyomoz. Nem olyan régen, új információk kerültek a birtokunkba. Sőt, egy elkövetői profillal is szolgálhatunk, hála az új kriminálpszichológusunknak. Engedjék meg, hogy bemutassam önöknek Gabrielle Coopert. Ő fogja önökkel ismertetni a profilt. Kérem, hallgassák figyelmesen.

‒ Te tudtál erről? – fordultam Brian felé.

– Semmit az ég egy adta világon. Nekem is ma reggel szólt Mike.

– Csak tudnám mikor találták ki ezt az őrültséget. – füstölögtem hangosan tovább. De abba is hagytam, mert Gaby lépett a mikrofonhoz és csengő hangon beszélni kezdett. Látszott rajta, hogy izgul a sajtó jelenléte miatt, de a hangja határozott volt.

– Először is köszöntök mindenkit. Gabrielle Cooper vagyok, és szeretném ismertetni önökkel az elkövető jellemrajzát. Szeretném felvázolni, milyen kegyetlen és számító elkövetővel van dolgunk. Mint tudják, az elmúlt két évben négyszer lépett akcióba, ebből kétszer az elmúlt fél évben. Tehát, vagy gyorsabban fogy a pénze, vagy nagyon magabiztos lett. Ez bizonyos szempontból jó is, mert így könnyen hibázik, és könnyebben el tudjuk kapni. A tanúk elmondása szerint egy 30-35 év közötti fehér férfivel van dolgunk. Elég magabiztosan viselkedik, ért a fegyverekhez, illetve a robbanóanyagokhoz. Úgy gondoljuk, hogy a seregben szolgálhatott, ahonnan valamilyen fegyelmi vétség miatt tanácsolhatták el. Narcisztikus alkat, szeret parancsolgatni. Lételeme a félelem és a pánik keltés. Ez az erőssége és egyben a gyengesége is. A társai félnek tőle, mivel most már annak is híre ment, hogy gátlástalanul feláldozza őket. Így elég nehezen fog magának bűntársakat találni. Remélhetőleg magára marad, és mi le tudjuk vadászni. Mert erre ígéretet teszek önöknek, hogy levadásszuk. Köszönöm a figyelmüket. – zárta le mondanivalóját és hátralépett. A beállt csendben tapintani lehetett a feszültséget.

Újra John lépett a mikrofon elé, és záporozni kezdtek felé a kérdések. Nem is figyeltem se a kérdésekre se a válaszokra, mert forrt bennem az indulat. Hogy lehetett Mike ennyire felelőtlen, hogy ilyen akciót engedélyezett Gabynak? Ezzel kirakatba, és felesleges veszélynek tette ki.

Az egy dolog, hogy a legjobb barátom elárult, de hogy még a nagybátyám is ezt tette a hátam mögött, az egyenesen szíven ütött. Igazán szerettem és tiszteltem. Ő nevelt fel engem és Lizit, a szüleim halála után, de most meg tudtam volna fojtani. Mintha nem lett volna teljesen tisztában azzal, mit érzek Gaby iránt. Mivel nem akartam nyílt színen családi jelenetet rendezni azzal, hogy nekiugrom a nagybátyámnak, így inkább Mike és Gaby után eredtem az épületbe.

A folyosónkon értem utol őket. Addigra annyira felhúztam magam, hogy egy árva szó nélkül elkaptam Mike nyakát és a falnak szorítottam.

– Neked elment minden józan eszed? Mikor találtátok ki ezt a faszságot? – sziszegtem az arcába.

– Lucas azonnal engedd el! Megőrültél? – rángatta a kezemet Gaby.

– Szerintem neked mentek el otthonról. Engedj el te barom! Az irodában mindent megbeszélünk. – feszítette le magáról a kezemet, majd megindult az irodája felé. Mike ment elől, de amikor Gaby be akart lépni utána, visszahúztam.

– Te most kint maradsz! – Szóra nyitotta a száját, de gyorsan beléptem, és becsaptam előtte az ajtót. Ugyanazzal a lendülettel, jobb öklömmel fordulatból hatalmas ütést mértem Mike állára.

Nem ütött vissza, csak nyelvével megnézte fogai épségét és letörölte a kiserkenő vért a kézfejével. Bennem forrt az indulat, de ő csak megfordult és apró mosollyal a szája szegletében az asztala mögé lépett és leült.

– Most, hogy kiadtad a dühödet, talán értelmesen is meg tudjuk beszélni a dolgokat.

– Oké. Tehát. Lenne egy pár kérdésem. Az első, hogy jutott eszedbe ez az orbitálisan nagy hülyeség, hogy Gabyt céltáblának állítsd, és mikor?

– Ha jól számolom ez két kérdés. Először is, nem nekem jutott eszembe, hanem Gabynak. Ő hívott fel hajnalban, ezután hívtam fel Piert, majd Johnt. Mivel ők engedélyezték, megszerveztük a sajtótájékoztatót. Elég kimerítő választ kaptál?

– Az persze eszedbe se jutott, hogy engem is felhívj és kikérd a véleményemet?

– Miért? Belementél volna?

– Nem. Természetesen nem.

– Na, látod. Pontosan ezért döntöttem így. Lucas hidd el, utálok ezzel jönni, de még mindig én vagyok a csoport vezetője, és abban is biztos lehetsz, hogy alaposan mérlegeltem mindent.

– Elhiszem, de te is érts meg engem. Arra jövök be, hogy a szívemnek második legkedvesebb személye, éppen céltáblának kínálja fel magát egy elmebetegnek, és a barátom, aki egyben a főnököm is, ezt teljes mellszélességgel támogatja, a drágalátos nagybátyámról már nem is beszélve. Te nem akadtál volna ki, ha annak idején, vagy akár most, Lizi ezt csinálja veled?

– De igen. Minden bizonnyal. De mióta terhes, hála istennek nem csinál semmi hülyeséget. Mármint, amiről tudnék, és nagyon remélem olyat sem, amiről nem tudok. – nevette el magát. – Most hogy ezt megbeszéltük, van még valami?

– Igen, van. Az, hogy Gaby most azonnal hozzám költözik, és ezt most azonnal közölni is fogod vele.

– Hogy mondod? – húzta fel a szemöldökét.

– Jól hallottad. Amíg ez a hülyeség tart és nem kapjuk el az ipsét, Gaby nálam fog lakni. Ha te nem, akkor elmondom én neki.

– Na, erre kíváncsi leszek. – húzta el a száját. – És mégis ezt hogy gondolod? Szerintem borítékolni lehet a reakcióját. Nemet fog mondani.

– Kit érdekel? Jön velem és kész.

– Látom kitört belőled az ősember. Azért felvilágosítalak, hogy a 21. században vagyunk, nem az őskorban. Nem foghatod meg a hajánál fogva és vonszolhatod a barlangodba. – röhögött most már hangosan.