Matt Brolly

ÁTKELÉS

Matt Brolly

ÁTKELÉS

A mű eredeti címe

The Crossing

The Crossing Copyright © Matt Brolly, 2020

All rights reserved.

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

A borítót SoulOfAutumn fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 615 104 103 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 24160

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Alisonnak

PROLÓGUS

A Bridgwater külterületén lévő, elhagyatott farmra, ahová a sorsuk vetette őket, inkább kétségbeesetten, mintsem reménykedve érkeztek meg késő este. Immár több mint egy éve hajkurászták Max Waltont. Louise Blackwell felügyelő és kollégája, Finch felügyelő a nyomozócsapat kulcsfigurái voltak.

Louise nagyon sokáig nem tudta feledni azt a szagot. A farmon fémszerkezetes istállók sorakoztak, és amikor beléptek az elsőbe, hihetetlenül tömény bűz csapta meg az orrát. Mintha összehangolt támadást indított volna ellenük az elmúlt évtizedek minden rothadt szénája meg állati ürüléke, és mintha hullámzott volna az istálló padlója, amikor rávilágított a nyüvektől hemzsegő trágyakupacokra. Kénytelen volt elfordulni, mert hánynia kellett.

– Louise! – szólalt meg halkan, bátortalanul Finch.

Louise leküzdötte a hányingert, és a feladatra koncentrált. Finch már az istálló sarkában állt, és a két holttestre, az eltűnt anyára és lányára világított a lámpájával.

Louise pedig hívta az őrsöt.

Az lett volna a helyes eljárás, hogy maradnak, ahol vannak, és várják az erősítést, de Finch nem akarta elszalasztani a nagy esélyt.

– Te menj hátra! – suttogta.

Louise sem akart várni. Több mint egy éve üldözték azt a beteg állatot, és semmiképp nem akarta, hogy az ő tétlenkedése miatt elmeneküljön, ha még ott van.

Kirohant az istállóból, de a szabadban sem sokat enyhült a rothadás szaga, hiába volt hideg. Louise úgy érezte, hogy az a szag beissza magát a ruhájába, a bőrébe, sőt, talán gyökeret is ereszt benne, miután beszivárgott orrán-száján…

Megvilágította maga előtt a hepehupás gyalogutat, és elindult az istálló hátsó ajtaja felé, majd feltűnt neki, hogy a romos farmházban felvillan valami reszketeg fény. De ki is aludt, mire Louise odaért, és bevilágított a repedezett ablakon.

– Itt van valaki – mondta rádión Finchnek, és előhúzta a pisztolyát. Az előző gyilkosság után kaptak fegyvert, amikor Walton véres lövöldözést rendezett a bristoli dokkok közelében. Louise teljes körű lőkiképzésben részesült, de még nem volt természetes számára, hogy fegyver van nála.

–  Én most jövök ki hátul az istállóból – mondta az adóvevőbe Finch.

Louise pulzusa szaporábban vert, amikor kinyílt az ajtó. Előbb csak Finch lámpájának fénycsóvája hasított a sötétbe, majd előbukkant a férfi árnyéka.

– Hol van? – suttogta a fegyverét szorongatva.

Louise a farmház felé intett a fejével, majd azt kérdezte:

– Elölről mész, vagy hátulról?

Utólag egyértelműnek tűnt, hogy ez volt a legnagyobb hiba, amit elkövetett. Hiszen még nem lett volna szabad különválniuk, hiába állt fenn a veszély, hogy a gyilkos meglép.

– Menj te hátulról – mondta Finch.

– Be kéne szólnunk az őrsre, hogy megtaláltuk.

De Finch már indult is a ház felé, és csak a bajsza alatt morogta oda, hogy:

– Arra nincs idő.

Louise habozott.

– Gyerünk már!

Louise megcsóválta a fejét, és mielőtt elindult, bemondta a rádión, hogy hol vannak, és mi történik éppen. A ház sarkánál megcsúszott a vizes talajon, de nem esett el. A fénycsóvát a földre szegezve haladt tovább, és már látta is, hogy a farmház mögötti gizgazos terület a mezőgazdasági gépek temetője. A legfeltűnőbb darab egy behemót, rozsdás kombájn volt, amelyet mintha az indák és gyomok erdeje kötött volna röghöz, avagy szippantott volna be apránként az anyaföldbe. A gyomos rész mögötti kiserdő láttán Louise megborzongott, mert eszébe jutott, vajon hány holttestet rejthet az az átokföldje.

Megnyikordult a farmház hátsó ajtaja. Louise gyorsan odafordult, és előreszegezte a pisztolyát, ahogy tanították, de nem volt ott senki. Nem akart rádión szólni Finchnek, hiszen akkor felfedte volna a pozícióját, ezért, bár nem szívesen, egyedül ment tovább az ajtó felé.

Az orrát megcsapó szag az istálló bűzét idézte, de már úgy-ahogy megszokta a gyomra. Tudta, hogy Finch veszélyben lehet, ezért a falhoz lapulva, fülét hegyezve araszolt előre, és amennyire tudta, biztosította a ház földszintjét. Az elemlámpa fénycsóvája újabb, meghatározhatatlan eredetű trutymókupacokra vetült.

– Finch! – morogta maga elé Louise, amikor az emeletről üvegcsörömpölést hallott. Nem vesztegette az időt: felsprintelt a falépcsőn, és az egyik lyukas fokon majdnem kitörte a bokáját.

– Jobboldalt a leghátsó szoba – hallotta a rádión Finch hangját, majd a társa hozzátette: – Szerintem fegyver van nála.

Louise négykézláb közelítette meg az emeleti folyosón Finchet, aki felszólította Waltont, hogy jöjjön ki. De a gyilkos nem reagált.

– Bemegyek – mondta Finch.

– Nem szalad el, Tim. Várjuk meg az erősítést! Mindjárt itt lesznek.

De Louise érezte, hogy elkésett. Tudta, hogy Finch nem fog megvárni semmiféle erősítést, mert neki nem pusztán az a célja, hogy elfogja a gyilkost. Hanem az, hogy learassa a babérokat, sőt, ezt Louise most már pontosan tudta: egyedül arassa le az összeset.

– Fedezz! – mondta Finch, és átlépte a küszöböt.

Ezután villámgyorsan pörögtek az események. Finch megbotlott, majd Louise lehúzta a fejét, mert a sarokban lapító alak odadobott valamit, majd Finch felordított:

– Fegyver van nála!

MÁSFÉL ÉVVEL KÉSŐBB

1. FEJEZET

Geoff Simmons, aki kis híján lekéste a dagályt, de végül sikeresen partot ért, kikötötte a motorcsónakot, majd botladozva felkaptatott a domboldalon. Egyszer el is esett a saját lábában, úgy sietett. Miután leküzdötte az emelkedőt, megállt, és fújt egy nagyot, majd egyre lassabban, egyenletesebben szuszogott. Itt, távol a világ zajától, biztonságban érezte magát, de az enyhe fájdalom még mindig nem tágított, és nem tudta, meddig kell együtt élnie vele. Az, hogy miért sajog a válla, és miért jár ólomlábakon, egyértelmű volt, arra viszont, hogy mi birizgálja szelíden, de kitartóan a gyomrát, nem talált kézenfekvő magyarázatot.

Az összeeszkábált otthona egyelőre hiába hívogatta. Nekivágott a kis sziget kopár fennsíkjának, és addig ment, amíg fel nem sejlett a hajnali félhomályban a szárazföld sziluettje. Ekkor elővette a hátizsákból a nagy teljesítményű távcsövét, és lerogyott a nyirkos talajra. Viszketett a tenyere, ezért lehúzta a bőrkesztyűjét, és a sziklákat verdeső hullámok zúgását hallgatva megvakarta a hegeket.

Onnan, ahol ült, szinte csak árnyalaknak tűnt a szárazföld, avagy nagy, elmosódott pacának, amelybe csak egy-egy utcai lámpa csempészett némi fényt. Geoff az egész életét Weston-super-Mare-ben élte le, de sokkal közelebb állt a szívéhez a Steep Holm, azaz a Meredek Domb nevű kis kőhalom, mint a város, ahol nyoma sem volt a határtalan békének és nyugalomnak, amit itt megtapasztalt. A szigetre ugyanis csak ritkán tette be a lábát ember, az évnek ebben a szakában pedig teljesen néptelen volt. Weston bezzeg olyan, mint a nyüzsgő hangyaboly… Most is felsejlett a ködben egy horgász alakja, aki a parttól visszahúzódó tenger nyomában gyalogolt. Geoff ráközelített a távcsővel, és élesebbre állította a fókuszt. Mások talán furcsállották volna, hogy valaki apály idején indul horgászni, amikor kilométereket kell caplatnia, hogy összevizezze a csalit, de Geoff nem lepődött meg. Jól tudta, hogy a horgászat nem csupán a halfogásról szól, hanem jóval többről, és gyanította, hogy a férfi ugyanarra a békességre vágyik, amit ő itt, a Steep Holm nevű szigeten meglelt.

De bármire is vágyik, hamarosan betölti rendeltetését…

A távcsövet szorongató Geoff már látta is, hogy a horgász megtorpan, kővé dermed, és kiesik a kezéből a bot. Félő volt, hogy mindjárt sarkon fordul, és hanyatt-homlok menekül a tőle pár méterre lévő látvány elől. Geoff azon vette észre magát, hogy fennhangon biztatja a férfit, hogy menjen csak tovább.

Úgy tűnt, szinte megállt az idő, amíg a horgász körbetekingetett a szélrózsa minden irányába, majd kísérteties lassúsággal előrébb araszolt. Geoff kizárólag őrá fókuszált, mintha attól tartana, hogy ha egy pillanatra is szem elől téveszti, végképp eltűnik. Csak akkor döbbent rá, hogy a lélegzetét is visszafojtotta, amikor a férfi térdre rogyott. Olyan hangosan hagyta el a tüdejét a levegő, hogy már-már megijedt, hogy kihallatszik a fújtatása a szárazföldre.

Csak ezután mozdította el a távcsövet, és fókuszált egy röpke pillanatig arra, amit a horgász meglátott.

Utána, a bazsarózsabokrok közt lépkedve (ez a növény csak Steep Holmon és a testvérszigetén, Flat Holmon nő vadon az Egyesült Királyságban), azon tűnődött, hogy vajon megkönnyebbült-e. Nem volt egyértelmű, hiszen a gyomrát birizgáló enyhe fájdalom talán még erősödött is. Geoff az üreges mészkőszikla felé tartott, amelyet az apja mutatott meg neki hatéves korában. A közös titkuk volt az a búvóhely, és Geoff szigorúan őrizte is a titkot, egészen pár nappal ezelőttig. Sokszor táboroztak az apjával a sziklamélyedés közelében, de oda behúzódni egyiküknek sem akaródzott. Ezen a fronton azóta sem történt változás: Geoff mindmáig az egyszemélyes sátrában aludt, ha itt volt – de most az üregnek is akadt lakója.

A megkötözött alak úgy pislogott, amikor Geoff rávilágított a zseblámpájával, mintha rajtakapták volna, hogy valami förtelmes dolgot művel. Geoff kivette a szájpeckét, majd a tátott szájába öntött egy kis vizet, mint a két szín alatti áldozásnál a bort.

– Miért csinálod ezt velem? – szólalt meg az üregben szorongó alak.

Geoff a vártnál könnyebben tudta ignorálni a férfi által kibocsátott hangokat. Ezt a néhány szót is elnyomta a sirályok rikoltozása és a tenger halk zúgása. Geoff engedélyezett a férfinak még pár kortyot, majd újra kipeckelte a száját. A megkötözött fogoly szeme elkerekedett, és csak úgy sütött a zavart tekintetéből a páni félelem.

Geoff, mielőtt belökte volna az üreg mélyére, odatartott valamit az orra elé, mintha áldozatot mutatna be, majd a fogoly mocskos nadrágjának zsebébe gyömöszölte ezt a valamit.

Egy vaskos, rozsdás, vérben úszó szöget.

2. FEJEZET

Amikor Louise Blackwell leguggolt az unokahúga elé, hogy elbúcsúzzon tőle, a kislány szeme könnybe lábadt.

– Jövő hétvégén is eljövök – ígérte Louise, de Emily, aki három hete töltötte be az ötödik életévét, vigasztalhatatlan volt.

– Nem tudnál itt maradni?

Louise az ajkába harapva próbált úrrá lenni a feltoluló érzelmein. A bátyjánál volt vendégszoba, de tudta, hogy csak rontana a helyzeten, ha ott maradna éjszakára.

– Nagyon jó volt ma veled – mondta –, de most már tényleg muszáj visszamennem dolgozni.

– Elkapni a rosszfiúkat?

Louise megpuszilta a kis unokahúgát, és magához vonta.

– Igen. Elkapni a rosszfiúkat – felelte, majd bedugta a fejét a nappaliba.

– Akkor megyek, Paul.

– Aha – felelte oda sem nézve Paul, akinek figyelmét a focimeccs kötötte le. A kezében Louise egy pohár vörösbort látott, és feltűnt neki, hogy az asztalon álló üveg már üres.

– Akarod, hogy maradjak? – kérdezte, de rögtön meg is bánta, hogy kicsúszott a száján a kérdés.

Paul ivott egy-két kortyot, mielőtt válaszolt volna, és legördült az állán egy csepp bor, amikor megszólalt:

– Miért, szerinted nem tudok vigyázni a saját lányomra?

Ezt a refrént Louise rengetegszer hallotta az utóbbi két évben, és tudta, hogy nincs értelme vitába szállni Paullal.

– Hát, akkor tudod, hol találsz – mondta, mire Paul mordult egyet, és nézte tovább a meccset.

Emily olyan erővel csimpaszkodott az ajtót nyitó nagynénje kabátjába, hogy Louise legszívesebben ölbe kapta és hazavitte volna.

– Nem lesz semmi baj – vigasztalta a kislányt, miközben gyengéden lefejtette magáról az ujjait. – Menj szépen, moss fogat, és öltözz át pizsamába! Apuci majd biztos olvas neked mesét, ha vége lesz a meccsnek.

Emily lebiggyesztette az ajkát, és sóhajtott egyet. A szívszorítóan koravén reakciója láttán Louise elátkozta magában a bátyját, amiért ilyen helyzetbe hozta őt. Azzal együtt is haragudott Paulra, hogy jól tudta, micsoda sorscsapás érte két éve, amikor a feleségét, Dianne-t, a diagnózistól számított két héten belül elvitte a bőrrák. A kegyetlenül gyors lefolyású, halálos kór nemcsak a sógornőjét, hanem a bátyját is elragadta Louise-tól.

Aki most adott az unokahúgának még egy puszit, majd becsukta maga mögött az ajtót.

A kocsijában pedig megvárta, míg legyőzi a kellemetlen októberi hideget a fűtés. Erős volt a késztetés, hogy mégis visszamenjen a kis Emilyhez, de végül inkább írt egy üzenetet az onnan tíz percre lakó anyjának, hogy esetleg nézzen be Paulhoz az est folyamán.

Az út, amit Louise megtett az M5-ösön új, weston-super-mare-i otthonáig, mindig nehéz volt, és nem is csak Emily miatt. Ha elindult dél felé, és maga mögött hagyta az ő imádott városát, a szokottnál is jobban hiányzott a korábbi munkaköre. A súlyos bűnügyekkel foglalkozó csapat, az SB, hivatalosan Portisheadben, az Avoni és Somerseti Rendőrkapitányság központjában működött, de a munkájukat nagyrészt Bristolban végezték.

Azt, hogy Louise elhagyta Bristolt, és átlépte egy másik világ küszöbét, az Avonmouth-híd jelezte. A betonkolosszus alatt behemót tartályhajó állt a vízen, és Louise még borongósabb hangulatba került, amikor eszébe jutott, hogy milyen mély lehet a csatorna, ha egy ekkora monstrum sem feneklik meg… Egyébként lakhatott volna továbbra is Bristolban, de egyszerűbb volt átköltözni Westonba, mint naponta ingázni.

Onnan, ahol negyven perc után letért az M5-ösről, már csak egy ugrásnyira volt a Worle nevű, Weston-super-Mare-hez tartozó falu, ahol, hirtelen ötlettől vezérelve, kibérelt egy két hálószobás, egyszintes ikerházfélt, miután megtudta, hogy átvezénylik az SB-től. A korábbi tulajdonos, egy idős hölgy, nem sokkal azelőtt halt meg, és az örökösei, mivel nem akartak foglalkozni a házzal, inkább kiadták olcsón. Louise nem úgy képzelte el az életét, hogy egy ilyen helyen fog lakni harmincnyolc évesen. Nagyon úgy tűnt, hogy bő három évtizeddel fiatalabb a környék összes többi lakójánál.

A szomszédja, akit csak Mr. Thorntonként ismert, épp kivitte a szemetet, amikor ő végighaladt az ajtóhoz vezető járólapokon. Az öregúr gyanakvóan méregette, és a „Jó estét!”-re csak kurta biccentéssel reagált.

Louise-t az ajtóban dohszaggal elegy, rejtélyes eredetű, tömény, édeskés-savanykás aroma fogadta. Vágott egy keserű grimaszt, mert eszébe jutott a pöpec stúdiólakás, amit Bristol belvárosában, a Clifton negyedben bérelt. Így még jobban bántotta a szemét a nappaliba vezető kis folyosó falát borító kifakult, virágmintás tapéta.

Amolyan önmagára kiszabott büntetésként, vezeklésként költözött Worle-ba, hiszen ki tudta volna fizetni a bristoli stúdiólakás bérleti díját. De meggyőzte magát, hogy jobb, ha abban a városban lakik, ahol dolgozik, és Bristol oda kerül, ahová való: a múltba.

Pittyent a telefonja. Örömmel nyugtázta, hogy a szülei később benéznek Paulhoz, így nyugodtan pihenhet a reggeli munkakezdés előtt. Leült a fagyasztóból kivett, majd felmelegített currys csirkével a tévé elé, végigszörfözött a szokásos vasárnap esti műsorkínálaton, és igyekezett nem rágódni a helyzetén.

Megfordult a fejében, hogy felhívhatná Thomas Ireland nyomozó őrmestert, a westoni csapata egyetlen olyan tagját, akivel igazán megtalálta a hangot az utóbbi másfél évben. De ez most ki volt zárva, többek közt – és nem legutolsósorban azért –, mert tudta, hogy Ireland nős ember, és minden bizonnyal otthon tölti az estét a családjával. Ezért Louise inkább elment zuhanyozni, és már az ágyban olvasgatott, amikor megjött az újabb üzenet.

Számított rá, mégis szaporábban vert a szíve, amikor meglátta a kis képernyőn, hogy ismeretlen számról írtak neki. A szöveg viszont nagyon is ismerős volt, és egy kicsit sem eredeti. Szinte minden este kapott valami hasonlót, mióta másfél éve eljött Bristolból.

Remélem, jól alszol, Louise x

Louise Blackwell nyomozófelügyelő, miközben bőszen átkozta magát, amiért egy kicsit remeg a keze, azt tette, amit szokott: elővette a jegyzetfüzetét, felírta az üzenet dátumát és időpontját, majd lenémította a telefonját.

3. FEJEZET

A reggel hatkor felriadó Louise egyből a telefonjáért nyúlt, hátha a fickó azóta megint írt. Már-már csalódottan nyugtázta, hogy nincs új üzenete.

Fél óra múlva elindult a munkahelyére. A régi úton haladt Kewstoke felé, majd Weston északi része felől közelítette meg a tengerpartot. Gyerekkorukban sokszor jártak erre a szüleikkel, és Louise jól emlékezett rá, milyen izgatottan nézték a hátsó ülésről Paullal, ahogy az apjuk beveszi a szűk kanyarokat. De a várakozásteli izgalomba némi félelem is vegyült, ha szemükbe ötlött a meredek sziklafal… Azt, hogy el kellett jönnie Bristolból, a szülei viselték a legrosszabbul. Az apja a mai napig nem tette túl magát a lányát ért igazságtalanságon, és ha találkoztak, mindig felvetette, hogy be kellene perelnie a rendőrséget. Louise-t is frusztrálta a helyzet, de ki akarta várni a megfelelő pillanatot. Nem felejtette el, hogy mi történt, és azt sem, hogy ki a felelős ezért, de egyelőre jobbnak látta, ha éli az életét, és megpróbálja kihozni a karrierjéből, amit még lehet.

A horizont felé úszó, fekete felhők mögül már kezdett előbújni a nap. Louise vetett egy pillantást a tengerparti szállodák régi időket idéző homlokzatára, majd a lepukkant minigolfpálya előtt elhaladva szemébe ötlött a barna homok, és eszébe jutott, hogy egy kezén meg tudná számolni, hányszor látta a tengert dagálykor. Az volt a benyomása, hogy szinte mindig valahol messze, a sáros homoksávon és a mólóra épült, csiricsáré vidámparkon, a Grand Pieren túl sejlik fel a zavaros, szürkés víztömeg, mintha húzódozna a várostól.

Az egyirányú utcák egy kis időre eltávolították Louise-t a tengerpart játékgépárkádjaitól, kávézóitól és bárjaitól, amelyek így, sötétbe burkolózva, elhagyatott kísértetházak benyomását keltették. Miután visszatért a partra, leparkolt az egyetlen, ilyenkor is nyitva tartó vendéglátóhely, a Kalimera nevű kis görög étterem előtt, ahogy szinte minden reggel. Mindig a haját feszes kontyban összefogó, feltűnően szép arcú, negyvenes tulajdonosnő szolgálta ki, de sosem elegyedett szóba vele. Most is szó nélkül tette le a pultra a szokásos, cukor, tej és minden nélküli kávét, mert Louise csak olyat ivott.

Leült az ablak mellé, és a partra vezető utat kémlelte, ahogy az első westoni munkanapjától fogva, azaz másfél éve mindig. Még volt egy teljes órája műszakkezdésig, és csak ilyenkor tudott egyedül lenni egy kicsit. A Kalimera jelentette számára a béke szigetét, hiszen rendszerint ő volt az egyetlen vendég. Itt nyugodtan átgondolhatta az előtte álló napot, nem úgy, mint az irodában, ahol folyton elvonta valami a figyelmét.

Mióta megérkezett Westonba, többnyire a kábítószer-ellenes csoportot vezette. Mivel Észak-Somerset az ország egyik, a drogkereskedelemtől leginkább sújtott régiója, az idejük és energiájuk nagy részét a beszivárgó kisebb-nagyobb bandák kötötték le. A legfrissebb fejlemény az volt, hogy felbukkant egy új dizájnerdrog, amely két hónap alatt a kisváros három lakójának életét követelte. Louise-t még most, másfél év után is elképesztette, hogy Weston-super-Mare-ben működik az ország drogrehabilitációs központjainak egytizede. A nagyszámú, gyógyulóban lévő kábítószerfüggőknek pedig megvolt a maguk „ellátólánca”…

– Köszönöm – mondta Louise, és letette a pultra a pontosan kiszámolt aprót. Választ most sem kapott, öt perc múlva pedig már bent volt a munkahelyén.

A rendőrőrs szürkésfehér épülete partközelben, a városháza mellett állt. Akkor még a jövő zenéje volt, hogy egy év múlva bezárják, és az ott dolgozók nagy része átköltözik az e célra épült rendőrségi „központba”, amely egész közel lesz Louise worle-i lakhelyéhez. Miután leparkolt, a bűnügyi nyomozati osztály felé menet odabiccentett néhány kollégának. Hiába volt ott immár másfél éve, a többség még mindig óvakodott tőle a múltja miatt. Louise ennek csak apró, finom jeleit észlelte, például azt, hogy vetnek rá egy-egy sanda oldalpillantást, és elakad a társalgás, ha belép valahová. Nem hagyta, hogy ez kizökkentse, és nem törekedett mindenáron arra, hogy befogadják, de a korábbi munkahelyén megszokott tempó hiányzott neki. A felbolydult méhkast idéző bristoli irodában számos rendőr dolgozott számos ügyön, itt viszont lassabban csordogált az élet, így a belépő Louise-nak rögtön feltűnt, hogy a szokottnál nagyobb a nyüzsgés. Mindenki roppant éber, koncentrált benyomást keltett, és szinte tapintható volt a feszültség.

Simone, az irodavezető meg is állította őt, mielőtt odaért volna az asztalához.

– Már többször is hívtalak. Azonnal be kell menned Robertsonhoz – mondta a nő, akinek arcára valósággal ráégett az utálkozó, viszolygó kifejezés.

Louise megnézte a telefonját, és csendben összeszidta magát, amikor meglátta, hogy csak az utóbbi húsz percben öt nem fogadott hívása volt. Hogy is felejthette el, hogy az este lenémította a készüléket? Ledobta a táskáját az asztalára, és elindult Robertson nyomozó-főfelügyelő irodája felé. Néhány kolléga félbehagyta, amit épp csinált, hogy lopva meglesse a vesszőfutását.

– Uram! – köszöntötte a főnökét formálisan Louise, mert az adott körülmények között ez tűnt a legjobb opciónak.

A számítógép képernyőjére meredő Robertson felnézett, és miután alaposan végigmérte Louise-t, így szólt:

– Hosszúra nyúlt az este?

A Glasgow-ból származó főfelügyelő már húsz éve volt Westonban, de a vaskos akcentusán ez nem hagyott nyomot.

– Le volt némítva a telefonom – felelte Louise, mire Robertson felvonta a szemöldökét, és csak ennyit mondott:

– Ülj le!

– Mi folyik itt, Iain? – kérdezte Louise. Megkönnyebbülésére szolgált, hogy nem részesül dorgálásban, amiért nem volt elérhető.

– Holttestet találtak a tengerparton. Öt harminckor ért ki a helyszínre a bejelentést fogadó rendőri egység. Nem sokkal az előtt, hogy hívogatni kezdtünk.

Louise a falon lévő órára pillantott. Már negyed nyolc volt.

– Holttestet? – kérdezte, elengedve a füle mellett Robertson nem túl finom célzását.

– Hatvannyolc éves nő, egy horgász talált rá. Úgy néz ki, végre van egy gyilkossági ügyed.

Szigorúan véve nem ez volt Louise első westoni gyilkossági ügye. Ő vezette a nyomozást akkor is, amikor egy férfi megölte a feleségét, akit házasságtöréssel vádolt, de az ügy lezárult, mielőtt elkezdődött volna, mivel a tettes még ott, a helyszínen bevallott mindent. Ez a mostani eset viszont már emlékeztetett a bristoli ügyeire, és a part felé menet el is fogta a jól ismert izgalom.

Az összevissza fújó szél vadul tépázta a helyszínelők fehér sátrát, amelyet a móló déli oldalán, a parti sétánytól úgy kétszáz méternyire állítottak fel. A tenger is legalább kétszáz méternyire volt a másik irányban.

Kén és rothadó hínár szagát hozta a szél, amely homokszemcséket is vágott a nyirkos, sáros talajon lépkedő Louise arcába. A távolban Steep Holm gigantikus földhányást idéző szigete türemkedett ki a vízből. Louise még sosem járt az elhagyatott sziklakomplexumon, pedig születése óta a délnyugati országrészben élt.

Üdvözölte az egyenruhás őrt, majd belépett, és belebújt a helyszínelők fehér védőruhájába. Rögtön szemébe ötlött a sátor túlsó végében lévő holttest, és régi ismerősként fogadták a gyilkossági tetthelyekre jellemző szagok, hangok, no meg a csontig hatoló, adrenalintól fűtött, várakozásteli izgalom, amely úgy-ahogy elkendőzte a makacs tényt, hogy egy holttesttel lesz dolga. Louise ugyanis ezzel mindmáig nem tudott megbarátkozni, és ezt így is érezte helyénvalónak.

Már a holttest felé lépkedett, amikor elkezdett szédülni. Váratlanul érte, hogy milyen meleg a védőruha, és milyen émelyítő szagok terjengenek a szűkös sátorban. Gyorsan megállt, hogy leküzdje a hányingert, amely visszarepítette az időben másfél évvel azelőttre, a legutóbbi gyilkossági ügye záróakkordjához.

A Max Walton-ügyön, amely miatt végül Westonba került, akkor már két éve dolgozott megszállottan. Most, a helyszínelők sátrában mintha ismét az elhagyatott sertéstelep bűze csapta volna meg az orrát, és ivódott volna a bőrébe… Félő volt, hogy nem bírja tovább, és kénytelen lesz kimenni.

A kollégái merőn nézték, és ő tudta, mi járhat a fejükben: az, hogy neki ez az első „rendes” gyilkossági tetthelye, mióta azon a bizonyos estén azt tette, amit szükségesnek ítélt. Érezte, hogy nem bíznak benne, ezért erőt vett magán, és határozott léptekkel elindult az áldozat felé. Az ott tevékenykedők egy részét ismerte, de azért bemutatkozott.

– Louise Blackwell felügyelő vagyok, én vezetem a nyomozást. Mit tudunk? – Örömmel nyugtázta, hogy határozottan cseng a hangja, és egy kicsit sem remeg.

Stephen Dempsey, a megyei patológus szólalt meg elsőként:

– Á, Blackwell felügyelő! Maga lesz a főnök?

Louise elővette a legformálisabb mosolyát, és bólintott. Dempsey hangja határozottan, sőt, fensőbbségesen csengett, de Louise tudta, hogy csak megjátssza magát a kollégái előtt. Az igazi Stephen Dempsey ugyanis bizonytalan, félszeg férfi, és nem sokáig tudja elhitetni, hogy valójában nem ilyen. Louise arcát kissé elöntötte a forróság, amikor eszébe jutott, hogy honnan tudja ezt…

Az áldozat, név szerint Veronica Lloyd, a hátán feküdt. A bőre ugyanolyan hófehér volt, mint a sátor, leszámítva a teste különböző pontjain látható, feketés-lilás elszíneződéseket.

– Csúnyán ellátták a baját – mondta a patológus a nő jobb kezének roncsaira mutatva, mintha Louise nem látná, majd így folytatta: – Szegény nő tele van friss sérülésekkel. A lábait több helyen szétzúzták, a két válla durván lehorzsolódott, és a jelek szerint megkötözték – mutatott a nő bokáin és csuklóin látható bemélyedésekre Dempsey. Úgy tűnt, hogy jó erősen meghúztak ott valami kötelet vagy drótot, amely felszakította az áldozat bőrét, és a húsig hatolt.

Vért Louise nemigen látott, és ez sugallt valamit, azzal együtt, hogy a vér akár be is szivároghatott a nyirkos homokba.

– Máshonnan hozták ide a holttestet?

– Nagyon jó észrevétel, Blackwell felügyelő – dicsérte meg Dempsey. – A hasán és a mellén látható hullafoltok valóban arra utalnak, hogy mozgatták a halál beállta után. – Dempsey keze ezután a halott nő jobb csuklója fölött imbolygott, miközben tovább magyarázott: – A gyilkos itt elvágta az orsócsont ütőerét, úgyhogy rengeteg vér folyhatott el. Majd mintát kell vennünk a homokból, miután elvitték a holttestet. A tenyerét nagyon megdolgozta a gyilkos – tette hozzá Dempsey, és felemelte az áldozat kezét. – Úgy gondolom, hogy itt döfhette át lefelé irányuló mozdulattal, így a csuklóig hatolt a szúróeszköz. Később nyilván többet tudunk majd mondani.

Louise ismét szédülni kezdett, ezért félrevonult a sátor sarkába, és úgy tett, mintha a telefonját nézné. De valójában Max Walton arca villant be a halála, azaz a halálos lövés előtti pillanatban, és minden önuralmát össze kellett szednie, hogy bent tudjon maradni még pár percig. Nem értette, miért vált ki belőle ilyen heves reakciót a nyomasztóan szűk sátor. Egy kis ideig a fényképező és videózó helyszínelőket figyelte, majd a holttestre fókuszált, és apránként szemügyre vette a szerencsétlen nő meggyötört testének minden milliméterét. Amikor pedig már tényleg nem bírta tovább, lassan elindult a kijárat felé, és közben szemkontaktust létesített az egyik helyszínelővel. Aztán átfurakodott a sátorajtó vaskos függönyén, és végre arcába csapott a hideg szél.

Szép lassan hámozta le magáról a védőruhát, pedig szíve szerint dühödten leszaggatta volna. Miután végzett, enyhült a szédülés, miként a rothadó hús és a disznóürülék bűze is.

– Nagyobb területet kell lekordonozni – mondta Louise az egyik egyenruhásnak. A szalagkordon ugyanis a sátortól mindössze ötven méterre húzódott.

– Mekkorát? – kérdezte a nagydarab férfi, akiről Louise csak annyit tudott, hogy a családneve Hughes. Kissé türelmetlenül csengett a hangja, ezért Louise egy szúrós pillantással jelezte, hogy ez nem tetszik neki.

A víz már alig látszott, a sártenger viszont végtelennek tűnt. A sátorban és a környékén zajló nyüzsgéstől eltekintve üres volt a partszakasz, és Louise a nyirkos, homokos lapályt pásztázva azon tűnődött, hogy vajon miért pont itt hagyta a holttestet a gyilkos?

– Az egész partszakaszt le kell zárni – mondta.

– Az egész partszakaszt? – csodálkozott Hughes, és már-már komikus volt a döbbent arca.

– Igen, az egész partszakaszt. És nem csak úgy nagyjából, hanem teljesen. Talán gondot okoz ez önnek, Hughes közrendőr?

Hughes homlokráncolva pillantott a sátor előtt őrködő kollégájára, majd a homokra villant a tekintete, és ezt válaszolta:

– Nem, felügyelő asszony.

– Rendben. Akkor lásson hozzá!

Azzal Louise szép lassan körbefordult, és a rendőrökön kívül négy embert számolt össze a homokon. Tudta, hogy talán túlzás lekordonozni az egész partszakaszt, de dühítette Hughes lekezelő pillantása. Amikor épp csak kezdte megvetni a lábát Weston-super-Mare-ben, és még erősen nyomasztották a Walton-ügy utózöngéi, alighanem elnézőbben kezelte volna az efféle dilettantizmust, mint az SB-nél. Csak nemrég nézett szembe azzal, hogy milyen hatással volt rá az áthelyezése, és úgy döntött, hogy ez így nem mehet tovább. Azzal, hogy munkára fog egy pökhendi közrendőrt, csak egy apró lépést tett a helyes irányba, és ezt ő is jól tudta.

Hughes továbbadta az instrukciókat a kollégáinak, Louise pedig, aki örült, hogy végre maga mögött hagyhatja ezt a felbolydult méhkast, sietős léptekkel elindult a parkoló felé. Meglepte, hogy még mindig le lehet jönni autóval a partra, mert ez már gyerekkorában is Weston-super-Mare fura hóbortjának számított. Az apja szeretett is azzal viccelődni, hogy mindjárt belehajt a tengerbe, majd amikor kicsivel nagyobbak lettek, az ölében ülve kormányoztak felváltva Paullal, az édesanyjuk pedig az anyósülésen aggodalmaskodott.

Louise csupa napsugaras emléket őrzött a gyerekkorából, mintha Weston valami karibi üdülőparadicsom lenne. Persze, a szüleik nyilván csak szép időben hozták ide őket, de akkor is megdöbbentette, hogy mennyire nem vág egybe az emlékeivel a mostani nyirkos, borús, szeles idő. Szinte hihetetlennek tűnt, hogy a két tengerpart egy és ugyanaz.

Louise a dűnéknél állt meg. Annak idején sokszor felküzdötték magukat a meredek homokdombokra Paullal, hogy aztán letámolyogjanak a túloldalon, miközben égette a fejük búbját a nap. Mostanra viszont nem sok maradt a dűnékből, inkább csak a föld hátán nőtt kis púpoknak tűntek. Alighanem a partot nyaldosó, majd visszahúzódó víz mosta el őket.

Louise egyelőre nem nézett szembe azzal, hogy mi zavarja valójában.

Hiszen látott ő durvább dolgokat is, mint Veronica Lloyd holtteste, és tudta, hogy azok a szörnyű képek talán holta napjáig kísérteni fogják. A most meggyilkolt szerencsétlen nő sebei is iszonyatosak voltak, de Louise hozzászokott az ilyesmihez, vagy legalábbis azt hitte. Hiszen már másfél éve eljött az SB-től, és elképzelhető, hogy ennyi idő alatt „megpuhult” egy kicsit. Ennek bizonyos fokig még örülni is tudott, hiszen rég eldöntötte, hogy ha már nem fogja zavarni egy gyilkosság áldozatának látványa, sürgősen más munka után néz. Ezzel együtt csalódást okozott neki az iménti reakciója, főként azért, mert rávilágított, hogy még nem tette túl magát egészen a Max Walton-incidensen, illetve az akkori társához fűződő viszonyán…

Megmászta az első, immár kicsire zsugorodott dűnét. Bosszantotta, hogy már ettől is kifullad, de végül feljutott a homokdomb tetejére, és onnan szemlélte az elé táruló panorámát. Aztán megjelent lelki szemei előtt Veronica Lloyd összeszabdalt csuklója, lehorzsolódott válla, szétzúzott lába, ezért inkább lemászott a túloldalon, és a dűnék mögötti bozótban gázolva benézett a golfpályára. Egy magányos golfozó épp a kis pöcökre helyezte a labdát, majd gyakorlásképpen meglendítette párszor az ütőjét. Végül elütötte a labdát, amely nagyot koppant a lyuk közelében, a greenen, majd berepült a green melletti bunkerbe, azaz homokcsapdába.

Louise elfordult, és már az járt a fejében, amire, azaz akire addig igyekezett nem gondolni.

Finch főfelügyelő.

Ugyanis bármennyire küzdött a gondolat ellen, bármennyire próbált úgy tenni, mintha nem számítana, be kellett látnia, hogy Finch váltotta ki belőle a sátorban produkált pánikreakciót. Timothy Finch… Micsoda szerény, jelentéktelen név! Nagyjából egyszerre kezdtek Bristolban, és öt évig dolgoztak együtt az SB-nél. Két kolléga, két nyomozófelügyelő, akik alkalmanként szeretők is voltak… Igen, minden Finchre vezethető vissza! Louise ezt most kristálytisztán látta, sőt, igazából már a Walton-ügy megoldását követő másodpercben is tisztában volt vele. Tudta, hogy Finch manipulálta őt, és olyan utakra vezette, amelyeket magától soha nem választott volna.

Talán soha nem fog kiderülni, hogy Finch valóban azt hitte-e, hogy Waltonnál fegyver van, vagy annyira ravasz volt, hogy tudatosan hozta őt ilyen helyzetbe. Louise akkor habozás nélkül lőtt, hiszen látta az istállóban a holttesteket, és Walton már korábban is használt lőfegyvert. Rászegezte hát a pisztolyát a sötét árnyalakra, és beleeresztett három golyót, mire az alak egyből a földre rogyott.

Louise-t felfüggesztették, amíg kivizsgálták az esetet, de a fizetését addig is kapta. Walton DNS-ével tele volt minden, és egyértelműen bebizonyosodott, hogy ő gyilkolta meg az összes ismert áldozatot, valamint négy további személyt, akiknek a holttestét a farmház mögötti kiserdőben találták meg. Louise így egyesek szemében hős volt, aki végzett egy hidegvérű sorozatgyilkossal, mások szerint viszont csak lepuffantott egy fegyvertelen embert. Hiába könyörgött Finchnek, hogy mondja el az igazat, mert a férfi, ha mást nem is nagyon lehet a javára írni, kiváló színésznek bizonyult. Még akkor is adta az ártatlant, ha kettesben voltak.

– Ne haragudj, Louise, de én nem mondtam neked olyat, hogy Waltonnál fegyver van – bizonygatta olyan meggyőzően, hogy Louise már-már elhitte.

Akkor kezdett összeállni a kép, amikor Finchet, Louise távollétében, előléptették főfelügyelővé. Louise tudta, hogy a férfi nem tervelhette ki előre a dolgot, és ha nem botlik meg, akkor talán ő lőtte volna le a fegyvertelen gyilkost, de felismerte a kínálkozó lehetőséget, és meg is ragadta. Korábban sokat viccelődtek azon, hogy egymással versenyeztetik őket az előléptetésért, de Louise álmában sem gondolta volna, hogy a versengés ilyen könyörtelen lesz.

A bíróság megállapította, hogy Louise nem volt eléggé körültekintő, de a körülményekre való tekintettel, és dacára annak, hogy Finch ellene vallott, úgy ítélkezett, hogy jogszerűen lőtt. Csakhogy a rendőrfőnök és a helyettese, Morley – főként ez utóbbi – másként gondolták. Elegük lett az ügy által kavart médiacirkuszból, ezért azt a „visszautasíthatatlan” ajánlatot tették Louise-nak, hogy áthelyezik Westonba.

Louise mindezzel megbékélt volna, és beismerte volna a Walton halálához vezető hibáját, ha Finch legalább békén hagyja. De nagyon úgy tűnt, hogy a férfi még most, másfél év elteltével is „rajta van az ügyön”. Miután előléptették, rögtön megszakította a kapcsolatot Louise-zal, és szerepet játszott az áthelyezésében is, de a jelek szerint nem érte be ennyivel. Louise nem tudta bizonyítani, hogy ő írogat neki esténként, mert kellően elővigyázatos volt, de más nemigen jöhetett szóba.

Most pedig ez… Csaknem másfél év telt el, mióta utoljára látta Finchet, és még mindig ilyen hatással van rá! Persze, az az ember már csak így működik: manipulál, és fitogtatja az erejét. Louise ezt már korábban is beláthatta volna, és a barátai figyelmeztették is, de úgy döntött, hogy inkább kételkedik a saját megérzéseiben.

Most viszont tudatosult benne, hogy nem Veronica Lloyd holttestének látványa miatt reagált a helyszínelők sátrában úgy, ahogy, sőt, még csak nem is a Max Walton farmházában történtek miatt, hanem Finch miatt. Aki sok mindenre rávette, és mintha még most is a markában tartaná…

A picsába vele!, gondolta Louise, miközben a golfozó a következő ütést is elbénázta. Legfőbb ideje, hogy továbblépjek, Finch pedig megkapja, ami jár neki.

4. FEJEZET

Eileen Boswell nagyon szerette az ő hetenkénti „zarándoklatát”. Az egyetlen munkahelyére ment el ilyenkor gyalog, mert azt, hogy megengedi magának a buszozás luxusát, csak télire tervezte. Hiszen ha mindig a könnyebb megoldást választja, nem biztos, hogy megérte volna a nyolcvanegyet… Leballagott a vasútállomás parkolójából a tengerparti gyalogútra vezető lépcsőn, ahogy mindig.

Itt, a cornwalli St. Ivesban élte le az egész életét. A városka a felismerhetetlenségig megváltozott az évtizedek során, de a kikötő védfalát nyaldosó hullámok mindmáig Eileen gyerekkorát idézték. Mit meg nem adott volna azért, hogy újra olyan energikus és ruganyos legyen, mint akkor! Mennyit ugrált a falról a szemkápráztató, kristálytiszta vízbe… Eileen, kissé meggörnyedve, kuncogott egy jót, majd arra gondolt, hogy akár be is ugorhatna még egyszer, utoljára. Inkább a víz végezzen vele, mint bármi más.

De ma erről szó sem lehetett. Ma el kell jutnia Mr. Laneganhez, aki, bár jó tíz évvel fiatalabb nála, nincs olyan állapotban, hogy rendet tartson a házában. Ezért ő, Eileen, hetente egyszer szépen kitakarít, és kap érte pár fontot, de nem is a pénz a lényeg, hanem az, hogy kimozduljon otthonról. Meg aztán Mr. Lanegan egész jó beszélgetőpartner tud lenni, ha formában van.

Eileen letért a parti sétányról, és nekivágott a mozihoz vezető rövid emelkedőnek, ahol szerencsére nem nyüzsögtek turisták. Rosszallóan ciccegett a nyelvével, miközben elhaladt a macskaköves utca két oldalán sorakozó szörfösboltok és az újonnan nyílt haléttermek előtt. A mozinál megállt, és hunyorogva nézte a csiricsáré plakátokat, miközben kifújta magát. Újfent megállapította, hogy hétről hétre meredekebbnek tűnik a domb, és vetett egy sóvár pillantást a megállóból épp elinduló buszra, mielőtt továbbment.

Arra, hogy mivel jár az öregedés, nem figyelmezteti az embert senki, még az öregek sem. Eileen anyja és nagyanyja több mint kilencven évet élt, de sosem hallotta őket panaszkodni. Vajon ők is így szenvedtek? Az ő öreg csontjaik is így csikorogtak, az ő elsatnyult izmaik is így sajogtak?

A fagyos széllel is dacoló Eileen gondolatai a fiára, Terrence-re terelődtek, aki fél éve telefonált utoljára, és akkor is alig öt percig beszéltek. De ő nem hibáztatta ezért Terrence-t, aki, ugyebár, családos ember, és messze földre vetette a sorsa. Hiszen az az élet rendje, hogy a gyerekek felnőnek és kirepülnek, nem igaz? És ő hagyta a fiát függetlenedni, úgyhogy akár örülhetne is, hogy szépen boldogul nélküle.

De akkor is… Eileen még csak egyszer látta az unokáit, akik a találkozás után sem mutattak érdeklődést iránta. Terrence-től pedig mindig azt hallotta, hogy Ausztráliából iderepülni nagyon drága mulatság, és amikor egyszer bemerészkedett az utazási irodába, be kellett látnia, hogy ez igaz. Azóta élére állította a garast, de a nyugdíja már nem tartott ki olyan sokáig, mint korábban, így a takarításért kapott pénzzel együtt is hiányzott még a retúrjegy árából pár száz font.

Eileen a tűzoltóállomás előtt megint pihent egy kicsit, majd balra fordult, és nekivágott az újabb kaptatónak, amely már Mr. Lanegan házához vezetett. Meglepte, hogy a férfi nem reagál a csengetésre, hiszen általában otthon volt, és már gőzölgött a díszes kancsóban a kávé, amikor ő megérkezett. Míg szürcsölgették, Mr. Lanegan mosolyogva megkérdezte, hogy jól van-e, és jól telt-e a hét… Istenem, az a mosoly!, merengett a szatyrában kotorászó Eileen.

Az, hogy neki kellett kinyitnia az ajtót, olyan régen fordult elő, hogy már nem is tudta, melyik kulcs illik a zárba a sok közül, mert a karikán úgy szaporodtak a kulcsok, mint az évei száma. Végig kellett próbálnia az összeset, és igencsak elgémberedett a hidegben a remegő, reumás keze, mire kinyílt az ajtó.

– Szép jó napot! – kiáltotta el magát az előszobában Eileen, miközben levette a kabátját, és felakasztotta az ajtó melletti kampóra. De csak a fal verte vissza a hangját, és rá kellett döbbennie, hogy a házban sincs valami meleg. Lehet, hogy Mr. Lanegan nem kapcsolta be a fűtést?

– Hahó! – kiáltotta el magát ismét, majd némi habozás után bement a konyhába, ahol Mr. Lanegan az ideje nagy részét töltötte. Homlokráncolva nyugtázta, hogy a helyiség üres, és csalódottan pillantott a kredencen veszteglő kávégépre.

Úgy látszik, elfelejtett szólni, hogy ma nem lesz itthon, gondolta Eileen, majd előszedte a mosogató alól a tisztítószereket. Furcsállotta a dolgot, mert egy olyan esetet sem tudott felidézni az utóbbi tíz évből, amikor Mr. Lanegan nem otthon várta őt. Lesikálta a mosogatót, amely a szokottnál tisztább volt, majd nekilátott a felmosásnak, de nem olyan nagy kedvvel, mint máskor.

Utána a nappaliban folytatta a munkát, és miközben próbálta ignorálni Jézust, aki mintha csúfondárosan tekintett volna le rá a szobát domináló, méretes keresztről, azon törte a fejét, hogy pontosan mi is zavarja. Mert valóban hiányzott ugyan a frissen főtt kávé, de a lelke mélyén tudta, hogy ennél többről van szó, még akkor is, ha ezt nem szívesen vallja be, és nem szeretne „ügyet csinálni” belőle. Nem tagadhatta ugyanis, hogy úgy gondol Mr. Laneganre, mint az egyetlen barátjára, és alig várja a hétnek ezt a napját. Még a kaptatókat is jobban viseli így, hogy Mr. Laneganhez és a vele töltött kellemes órákhoz vezetik el. Most viszont várhat még egy hetet az újabb baráti beszélgetésre…

A szokottnál jóval gyorsabban végzett, mert ezúttal nem kellett elrakosgatnia a férfi szanaszét hagyott holmiját. Miután belebújt a kabátjába, írt egy cédulát Mr. Lanegannek, hogy akkor viszlát jövő héten, a pénz miatt pedig, amit elfelejtett odakészíteni neki, ne aggódjon.

Eileen ezután a termosztáthoz lépett, hogy melegebbre állítsa, de végül inkább nem nyúlt hozzá, mert nem igazodott el a digitális kijelzőn. Miután bezárta a házat, és útnak indult, ezt suttogta magában:

– Viszlát jövő héten!

5. FEJEZET

Mire Louise visszament, a partszakaszt lekordonozták, és a sétányon kisebb tömeg verődött össze. Most már habozás nélkül, határozott léptekkel ment be a sátorba, mert megnyugtató érzés volt, hogy tudja, mi zavarja valójában. Emlékezetébe idézte, hogy ő itt a legtapasztaltabb rendőr, és a státuszához illő, hűvös távolságtartással figyelte, ahogy kiviszik Veronica Lloyd holttestét. Tehát Dempsey egyelőre végzett…

– Stephen, egy szóra – szólt oda Louise a patológusnak, aki már pakolászott.

Dempsey elmosolyodott, Louise-ba pedig belenyilallt a bűntudat, amiért olyan fölényesen viselkedett a férfival, miután együtt töltötték az éjszakát. Más körülmények között talán megnyerőnek találta volna Dempsey ártatlan képét…

– Louise, nagyon sietve hagytál itt minket. Minden rendben?

– Igen, Stephen, minden rendben. Sürgősen kéne a boncolási jegyzőkönyv.

– Ezt mintha már hallottam volna valahol.

Louise is rávillantott a férfira egy mosolyt, majd azt felelte:

– Ha kimész, egyből látni fogod a csődületet. Sajnos ez alighanem vezető hír lesz, úgyhogy a gyorsaság mindkettőnknek hasznára válik.

Dempsey ismét rámosolygott Louise-ra, és már szólásra nyílt a szája, de aztán habozott egy kicsit.

– Megteszem érted, amit tudok – mondta végül, majd kiment a sátorból.

Az ügyön dolgozók kaptak az őrsön egy külön irodát, és Louise délelőttönként ott szervezte a csapata tevékenységét. Lassanként összeállt az áldozat profilja: kiderült, hogy Veronica Lloyd nyugdíjas tanárnő volt, és sosem ment férjhez, de aktív társasági életet élt, főként a helyi teniszklubban és a Szent Bernadett-templomban. Élő rokona nem volt, és párkapcsolatra sem utalt semmi jel.

Louise nem hiába dolgozott hosszú évekig az SB-n: betéve tudta a gyilkossági nyomozás eljárásrendjét. Ismerte a sok ezer ügyben alkalmazott, bevált módszereket, és elégedettséggel töltötte el, ha minden a helyén volt. A nyomozás vezetőjeként nagyrészt menedzseri teendőket kellett ellátnia, de ő, a hasonló pozícióban lévő kollégák többségétől eltérően, a terepmunkában is részt vett. Pedig bízott a kollégáiban, ám hasznosítani akarta az évek során gyűjtött tapasztalatait is.

Most nyugtalanul autózott a Weston-super-Mare-rel összenőtt falu, Oldmixon felé, ahol Veronica Lloyd lakott. Nyomasztó, sivár hangulatot árasztottak az egyforma, szürke, kavicsos vakolatú, háború után épült sorházak.

Veronica Lloyd faluszéli házában Thomas fogadta Louise-t.

– Felügyelő asszony! – üdvözölte formálisan, tekintettel az ajtóban őrködő egyenruhásra.

A Westonban született és nevelkedett Thomas Irelandet, aki tíz évvel fiatalabb volt Louise-nál, nem sok választotta el attól, hogy felügyelővé lépjen elő. A feljebbvalói és alárendeltjei körében egyaránt népszerű, sármos, barátságos férfi láttán Louise-nak vissza kellett fojtania a mosolyát, mert eszébe jutott, hogy az este kis híján felhívta…

– Mit tudsz mondani nekem, Thomas? – kérdezte, miután belépett a nappaliba.

– Attól tartok, nem sokat. Betörésre utaló jel nincs, minden a helyén van, és dulakodásnak sem láttuk nyomát.

Louise körülnézett a szobában, ahol semmi sem hevert szanaszét, és makulátlan rend volt, leszámítva a kandalló fölötti, zsúfolásig megpakolt könyvespolcot. A kis tévével egyetlen, virágmintás pléddel díszített karosszék nézett farkasszemet, a mellette álló kétszemélyes, műbőr kanapén pedig még rajta volt a nejlon védőhuzat.

Louise körbejárta a házat, és összeállt a fejében valamiféle kép. Megállapította, hogy Veronica Lloyd nagyon rendszerető, sőt, talán egyenesen rend- és tisztaságmániás nő lehetett, hiszen gyönyörűen le volt sikálva, fényesítve minden, és tényleg az egymás hegyén-hátán heverő könyvek jelentették az egyetlen apró anomáliát. Louise zömmel puhafedelű thrillereket látott, de volt néhány nagy klasszikus is, például George Orwell, Graham Greene, Jane Austen és Virginia Woolf művei, valamint gyerekkönyvek és ismeretterjesztő kötetek. Louise-nak eszébe jutott, hogy az ő bérelt házában nemigen vannak könyvek, és elmerengett egy kicsit azon, hogy milyen szánalmasan sivárnak tűnne az élete, ha olyan sorsra jutna, mint Veronica Lloyd, és valaki szemrevételezné a lakóhelyét…

Amikor meglátta a hálószobában az egyszemélyes ágyat, váratlanul rátört a melankólia, de erőt vett magán. Tudta, hogy érzelgésnek itt nincs helye, és próbált racionálisan gondolkodni. Az egyszemélyes ágy arra utalt, hogy Veronica, akár szabad akaratából, akár kényszerből, de egyedül élte az életét. Louise már kis híján továbbállt, amikor szemébe ötlött a legfelső könyvespolcon álló régi ékszerdoboz. Eszébe jutott, hogy az édesanyjának is van egy hasonló fadobozkája, amely zenél, ha kinyitják.

Miután nagyot nyújtózva levette a polcról a dobozt, feltűnt neki, hogy azt is nemrég törölték fényesre. Mosolyogva nyitotta fel a fedelét, mire a henger forogni kezdett, és felcsendült valami régi dallam, amelyet Louise nem igazán tudott hová tenni. Sárga öntapadós cédula jelezte, hogy a kollégái már átkutatták a dobozt, de azért Louise is átvizsgálta a tartalmát. A három rekeszben olcsónak tűnő, nagyrészt ezüstözött ékszerek lapultak. Louise már vissza akarta csukni a fedelet, amikor feltűnt neki a doboz hátsó részében megbújó kis kallantyú. Miután hunyorogva elfordította, előugrott a rugóra járó titkos rekesz, amelyben egy kis vászontasak lapult. A száját csak vékony cérnával kötötték be.

Louise felhúzta a latexkesztyűjét, és kioldozta a cérnát, majd fejcsóválva nyitotta fel a tasakban rejlő kis műanyag tokot, amelyhez hasonlót már sokszor látott. A tokban négy dolog volt: cipőfűző, kanál, fecskendő, és még valami, amit papírba csomagoltak. Louise, miután szétbontotta a kis batyut, piszkosfehér port látott, amelyről, ezt tapasztalatból tudta, hamarosan ki fog derülni, hogy heroin.

Robertson főfelügyelő a délutáni eligazítás után behívatta Louise-t az irodájába, és letette elé a Bristol Post aznapi számát. A címlapsztori az volt, hogy megtalálták Veronica Lloyd holttestét.

– Máris kezd érdekes lenni az ügy – jegyezte meg Robertson.

– Nem mindennap történik brutális gyilkosság Weston tengerpartján, Iain.

– Nem ez a lényeg – mondta Robertson, és elvette az újságot. – Hanem az, hogy rendszeres tájékoztatást kérnek a központból. Nagy az érdeklődés a fejesek részéről, különös tekintettel a régi csapatod főnökére.

Louise lehunyta a szemét, és igyekezett kordában tartani az indulatait.

Finch!

Louise már-már mondani kezdte, hogy ez az ő ügye, és a központ ne ártsa bele magát, de aztán belátta, hogy jobb, ha tartja a száját.

Robertson megdörzsölte a jobb szemét, majd ismét Louise-ra nézett, és közölte:

– Nézd, engem nem érdekel, hogy mi történt veled ott. Amióta áthelyeztek ide, nincs okom panaszra a munkáddal kapcsolatban, de azt meg kell értened, hogy rajtad fogják tartani a szemüket.

– Nagyon is értem én ezt, Iain! – csattant fel Louise. Azért reagált ilyen hevesen, mert az volt az első gondolata, hogy a főnöke azért bízta rá a nyomozás vezetését, mert nem akart a Veronica Lloyd-ügy első számú felelőse lenni. De aztán belátta, hogy Robertson mindig is fair volt vele szemben, és a bizalma jelének tekintheti azt, hogy ő irányíthatja a csapatot. És a főfelügyelő nyilván azt is tudja, hiszen olvasta a jelentését, hogy az első nap ennél többet nem tehetett.

Robertson sóhajtott egy nagyot, mint aki vívódik valamin, majd így folytatta:

– Nagyon résen kell lenned, mert… – Itt elfordult, és ismét megdörzsölte a szemét, Louise pedig kis híján elnevette magát. – Szóval nagyon a körmödre néznek majd, sokkal jobban, mint azelőtt. Ez mindig így van, ha ilyen kaliberű ügy adódik, és a te… a te előéleteddel…

– Értem, Iain – mondta Louise. – Nagyon precízen és átláthatóan fogok dolgozni.

De Robertson még nem végzett. Louise értékelte, hogy ilyen gondosan megválogatja a szavait, ám mindkettőjük dolgát megkönnyítette volna, ha egyszerűen kiböki, amit akar.

– Ne feledd, hogy én mindennap nulla-huszonnégyben itt vagyok, ha szükséged van rám.

– Ezt nagyra értékelem, Iain.

– Tehát ha probléma adódik, hozzám fordulj. Ne menj bele semmiféle konfrontációba.

Louise-nak eszébe jutott Finch tegnap esti üzenete, és felforrt a vére.

– Érthető? – kérdezte a reszelős torokhangján Robertson.

Louise pár másodpercig állta a főnöke tekintetét, majd így felelt:

– Érthető.

Miután este tízkor hazaért, bevonult egy tálka zabpehellyel a csendes nappaliba, és nézte a falat, amelyet telerajzszögezett Veronica Lloyd fotóival. Ott voltak azok is, amelyek a nő holttestéről készültek a tengerparton.

– Miért tenne ilyet veled bárki is? – kérdezte a fényképektől, a zabpehelyhez pedig szinte hozzá sem nyúlt.

Ezután hamarosan lefeküdt, mert reggel már hat óra előtt be akart érni az őrsre. Épp csak leoltotta a hálószobában a villanyt, amikor pittyent a telefonja. Elnevette magát, mert csöppet sem volt meglepő az időzítés. Nyújtózkodva kézbe vette az ágy melletti asztalkán heverő készüléket, és hunyorogva elolvasta az üzenetet:

Érdekes ügyet akasztottál le a szögről, Louise. Remélem, nem sül el balul x