Családomnak és (1932–2019) emlékére

Gyökerek

Mesélj, kérlelik. Meséld el, honnét jössz.

A hosszú-hosszú menetelésből, lyukas cipőkben, vízhólyagos lábujjakkal, bőrkeményedéses sarkokkal, melyek éppúgy ismerik a kavicsos út durvaságát, mint a szalma és a fű könnyebbségét. Az esténként váltakozó menedékekből, olykor városból, olykor vidékről. Az utakról, melyek körülölelik a hegyeket és kettéhasítják a völgyeket. A ködbe és párába burkolódzó folyókról.

Átgyalogolt egész Kínán.

Meséld el az emlékeidet, kérlelik.

Emlékszik a fojtottan pislákoló petróleumlámpa bűzére, a tűzhelyben pattogó fa füstjére, a hideg kőpadlóra csupasz talpa alatt. A sürgető hangokra, a pénzérmék csörgésére, a szekerek csikorgására a sötétben. Emlékszik egy szantálfából készült kirakóra. Ha így fordította, száz majmot számlált, ha úgy, csak kilencvenkilencet. Hogyan tűnhetett fel s el az a majom? Rejtélyek ködébe burkolódzik.

Mesélj még, kérlelik, ahogy befészkelik magukat mellé. Hogyan jutottál ide?

Folyókon kelt át. Óceánokon kelt át.

Egy matróz levetett óráját hordta, és egy levelet, ami ajtókat nyitott meg. Egy kopott táskát, egy köteg kék légipostát, egyetlen pár gyapjúzoknit.

Engedett egy gyönyörű ország hívásának, egy csábító ábrándnak, egy légből kapott ígéretnek. Csak követte a madarak szárnyverdesését, a sosem látott évszakok kaleidoszkópját.

Most már meséld el, kérlelik tiszta tekintettel és játékos hangon.

Egy történetet ismerni annyi, mint megcirógatni a veszteség selymes felszínét, tenyerünkön érezni törékeny szépségét.

Egy történetet ismerni annyi, mint örökké magunkban, a csontjainkba vésve hordozni, még ha évtizedeken át szunnyad is a mélyben.

Mesélj, kérlelik.

Mesélni annyi, ébred rá, mint elhinteni egy magot, és engedni növekedni.

ELSŐ RÉSZ
1938–1941

Első fejezet

Csangsa, Hunan tartomány, Kína, 1938. március

Tao Hung-cének három felesége volt. A nevük nem fontos.

Az első feleség szülte az első fiút, Tao Cse-vent, aki vad természetű fiú lett. Egyik kezével felmarkolta az elsőszülöttség minden előjogát, a másikkal félrehányta az elsőszülöttség minden kötelességét. Lung-vejre változtatta a nevét, és kitámolygott a házból az utcára. Játszott és nyert, azután játszott és veszített. Lung-vej imádja a dohányt, a whiskyt és a nőket.

Az első feleségnek még két gyermeke született: egy lány, akiből betegesen sápadt, vékonyka nő lett, ezért senki nem akarta feleségnek, és egy fiú, aki öt hónappal később meghalt. Gyásztól megkötözött szívével és a régi hagyományok által megkötözött lábával az első asszony ma már alig több, mint ópiumfüstbe burkolódzó rossz szellem. Csak annyi időre bukkan fel szobájából, hogy megtöltse pipáját és kárhoztassa a ház többi lakóját.

Hung-ce második felesége keményen dolgozik. A háta széles, a keze durva. Állandó félelemben tartja az első feleség perlekedése és süvöltözése. Hung-ce nem szereti, de rá van szorulva. A második asszony csak lányokat szült. A nevük nem fontos. Fiatalon férjhez mentek, és fiúkat szültek más családokba.

A harmadik feleség a kedvenc. Hung-ce máig szereti. Szépsége sosem fakul meg, mert belehalt a szülésbe, mikor világra hozta Hung-ce legkisebb fiát, Tao Hsziao-vent.

Tao Hung-ce vállalkozása, a Mennyei Fény Petróleum- és Régiségkereskedés nemzedékek óta atyáról fiúra öröklődik. A petróleum remek üzlet: mindenkinek szüksége van melegre, mindenkinek szüksége van fényre. Hung-ce vásárlói nacionalisták, kommunisták, kalmárok, földművesek, gazdák. Egy napon Lung-vej örökli majd a vállalkozást és annak minden felelősséget.

A keskeny lépcsősor tetején, a petróleumüzlet feletti egyik szobában Tao Hung-ce aranypénzekkel és jádéval, antik faragványokkal és tekercsképekkel is kereskedik. Mindennel, amit könnyű tárolni, nehéz lenyomozni, mégis értékes. Hsziao-vent is kitanította a művészetre, hogyan különböztesse meg a maradandó értéket a múló örömöktől.

Nagyobb és kisebb fiával Hung-ce lefed minden lehetőséget. Lung-vej ismeri az utcát, Hsziao-ven ismeri a könyveket. Míg Lung-vej hangoskodik, addig Hsziao-ven szerénykedik. Amit Lung-vej erőből old meg, Hsziao-ven tárgyalásos úton. Ahogy telnek az évek, Lung-vejnek csak lányai születnek, Hsziao-vennek azonban van egy fia.

Hsziao-ven fiát Tao Zsen-sunak hívják – abban az értelemben, amikor a zsen-su jóindulatot, kedvességet jelent, nem megadást és a vereség beismerését. Tao Hung-ce gondoskodik arról, hogy az unoka meg tudja különböztetni a kettőt. Zsen-su az egyetlen unokája, aki valamelyik fiától született. A fiú, aki a család nevét viseli. Mindennél jobban vigyáznia kell rá.

Kora tavaszi késő délután. A levegő frissességtől bizsereg, lerázza magáról a tél utolsó hidegét, és az eljövendő virágzással kecsegtet. Aprócska levelek bomlanak ki a fákon, minden egyes új nap kicsivel több világosságot ígér. Tao Hung-ce petróleumüzletében a hajópadló tisztára seperve, az eladópult rendezett. Tao Hung-cét látni egy fiatal nő társaságában, aki egyszerű sötétzöld tunikát visel. Haja feszes kontyba fogva. Noha a férfi kora és státusza okán egyértelműen felette áll, kölcsönös tisztelet légköre lengi be őket. Fesztelen testtartásuk közeli, sőt meghitt ismeretséget sejtet. A férfi híreitől kigyúl a nő arca. Ha meg nem is öleli a másikat, szembeötlő a boldogsága.

Azután a férfi kis selyemzacskót nyújt felé, és mond valamit, ahogy belenéz. A fiatal nő gondosan meghallgatja, mielőtt felel. A férfi gondosan mérlegeli a hallottakat, mielőtt válaszol. Rábólintanak a megállapodásra. A nő meghajol és elfordul, hogy távozzon.

Fény gyúl a petróleumüzlet feletti szobában.

Az emeleti ablakban nemsokára felbukkan a nő profilja.

Suj Mej-lin lejegyzi a számokat a főkönyvbe, karcsú ujjai fürgén mozgatják a számológép golyóit. Apósa ügyfelei közül egyre többen adnak aranyat és jádét a petróleumért. Mindenfelé ritkaságszámba megy a készpénz, és meredeken emelkednek az árak. Tao Hung-ce úgy rendelkezett, hogy ezeket az ékszereket vegyék zálogba. A könnyes szemű eladók abban a reményben cserélik el őket egy heti tüzelőre, hogy az öreg Tao nem adja tovább már másnap, és bíznak benne, hogy hamarosan vissza tudják vásárolni a család kincseit. Mej-lin és Hung-ce nem szívesen köt ilyen alkut, amit a japánokkal folytatott háború kiszélesedése tesz szükségessé, de ettől még készséggel elfogadja fizetőeszközként az értékeket. Elvégre az üzletből élnek.

Mej-lin felkel, hogy eltegye az ékszereket; mintha emlékezetből szelné át a szobát. Miután becsukja és kulcsra zárja az üvegvitrint, kitekint az ablakon. A nap lassan lenyugszik. Végzett aznapi munkájával, és reménykedés tölti be a szívét. Tao Hung-ce nemrég mesélt neki a győzelemről, amit a kínai hadsereg aratott Tajercsuangnál. A véres, ám győzedelmes diadal után hamarosan Tao Hung-ce mindkét fia hazatérhet.

Mej-lin kilenc hónapja látta utoljára a férjét, Tao Hsziao-vent, és annak fivérét, Lung-vejt. Az északi Lukuo hídi incidenst követően a két testvér elhagyta otthonát, hogy kivegye részét a harcokból. Mej-lint és sógornőjét, Hszüe Ven-linget büszkeséggel töltötte el a tudat, hogy férjeik a köztársaság jövőjét védelmezik. A család azóta várja a távoli frontvonalról érkező híradásokat, de csak telnek a hetek, a hónapok, és nem jön semmi. Ami kiábrándító, mégis érthető: a posta megbízhatatlan, a csapatok pedig állandó mozgásban vannak.

A háború által vert hullámok annál inkább elérnek Csangsa városáig. Eleinte épp csak szivárogtak: a szállodák és vendégházak megteltek a forrongó keletről érkező módosabb idegenekkel. Ven-ling meg is jegyezte, hogy legalább hamarabb megismerkednek a sanghaji módival. Azután még több menekült érkezett. Az üzletek egyre nagyobb forgalmat bonyolítottak, miután a folyók és vasutak mentén megszakadtak az ellátási útvonalak, ami felfelé hajtotta az árakat. Az utcák és piacterek forrongtak a megszállók elleni tüntetésektől, de bárhogy hangoskodtak is a hazafiak, a japán előretörés folytatódott. Nem kellett soká várni Sanghaj elestére, és decemberre a japán császári haderő elfoglalta Nankingot. Mióta Csang Kaj-sek nacionalista kormánya áttette székhelyét a közeli Vuhanba, az elűzöttek tömege kitartóan hömpölyög Csangsába.

Ezért is fogadják tárt karokkal Hung-ce hírét a tajercsuangi győzelemről. Az ellenállás megerősödött, a japánok megalázó vereséget szenvedtek. Senki sem kételkedik abban, hogy ez lesz a fordulópont. S ami mindennél többet számít: Mej-lin egy kezén megszámlálhatja a napokat, mielőtt újra karjai közt tarthatja az ő imádott Hsziao-venjét.

Mej-lin gondolatait félbeszakítja a visítozás és kacagás, majd az udvart átszelő gyerekléptek dobogása. Feltrappolnak a lépcsőkön, végig a folyosón. Zsen-su és unokatestvére, Li-ling ront a szobába, kifulladva és nevetve, borzas hajjal. Mindkettő uzsonnát követel. Zsen-su három és fél éves, Li-ling öt. Zsen-su pufók babalábain próbálja tartani a lépést imádott unokanővérével. Li-ling arcáról olyan melegség és életöröm árad, amit Mej-linnek nehezére esik megállni mosolygás nélkül. Amikor Zsen-su mosolyog, kerek szemei belevesznek a félhold alakú ráncokba, és bal orcáján megjelenik a kis gödröcske. Mindkét gyermek kipirult a sok futkározástól. Átdübörögtek az egész házon, sorban bekopogtak az ijesztő najnaj, a csúnya najnaj és a halott najnaj ajtaján, majd elszaladtak, mielőtt fülön csípték volna őket. Miután beűzték a macskákat a sarokba, fel a falakra és ki az utcára, jeje aranyhalaival űztek gonosz tréfát: árnyékot vetettek a víz tükrére, és botokkal csapdosták a kis tó felszínét.

Most pedig beletúrnak Mej-lin varrókosarába, keresik a szövetek ráncaiba rejtett édes lótuszmagvakat. Miután befalja a finomságot, Li-ling rárivall Zsen-sura, és körbekergeti a szobában, a vitrines szekrények előtt, amíg a kisfiú le nem kuporodik a faragott rózsafa paraván mögött. Mikor felé nyújtja a kezét, hogy megcsiklandozza, a fiú bemenekül a szobába, és a dunyha alá rejtőzik, miközben leborítja a frissen mosott ruhák takaros halmát.

Éles, türelmetlen kopogás hallatszik az ajtó felől. Li-ling besiklik az ágy alá, míg Zsen-su alvást színlel.

Mej-lin kinyitja az ajtót Li-ling anyjának, Ven-lingnek. Noha a hosszú nap a végéhez közelít, Ven-ling megjelenése kifogástalan. Mióta csak Mej-lin ismeri, kerüli a hagyományos viseletet, és ragaszkodik a legfrissebb nyugati divat előírásaihoz. Kínosan ügyel rá, hogy ovális arca makulátlan legyen, bár az aktuális módinak megfelelően olykor feltűnhet rajta a szépségtapasz. Ma fényes és bodor hullámokban viseli haját, igazi nagyvilági dáma benyomását kelti sötét szemhéjával, tömött fekete pillájával és skarlátvörösre rúzsozott ajkaival. Sógornőjének kifinomultsága néha már megijeszti Mej-lint. Ő sosem adott a divatra. Orrát púder helyett szeplők borítják; szív alakú arca természetesen sugárzó bájt kölcsönöz neki. Alacsonyabb Ven-lingnél, és nem visel tűsarkú cipőt, ami magasabbnak tüntetné fel, sem apró lábbelit, ami nőiesebbnek. Hsziao-ven mindig azt mondja, hogy úgy szép, ahogy van, ő pedig hisz neki.

Ven-ling szokása szerint ingerült. Tudomást se vesz a jelenlétéről, csak ráripakodik Li-lingre, hogy jöjjön elő, és fejezze be a játszadozást. Ideje megfürdeni.

Li-ling és Zsen-su pukkadozik a nevetéstől.

Ven-ling beviharzik a szobába, és lehajol, hogy benézzen az ágy alá. A bokájánál fogva rángatja ki Li-linget, s amint feláll, szemrehányást tesz neki poros ruhája miatt. Eközben haragos pillantást vet Mej-linre. Ahogy lerángatja lányát a lépcsőn, és közben tovább korholja, Li-ling visszanéz, és mókás képet vág Zsen-su kedvéért.

Mej-lin is rászól Zsen-sura, hogy rakjon rendet. A fiú tesz egy próbát, de hamar belefárad az ágyneművel folytatott viaskodásba, és visszatér a másik szobába, hogy leüljön a mamája mellé.

– Ideje lenyugodnod. Az unokanővéreddel túl szelesek vagytok! – ingatja a fejét Mej-lin komoran, de a könnyedség a hangjában elárulja, hogy ő is remekül szórakozik.

Miután Zsen-su megvacsorázott és megfürdött, Mej-lin készül őt lefektetni. A fiú születése óta kitölti a teljes idejét és a teljes szívét. Nem azért szereti, mert ő lehet az anyja Hung-ce fia fiának, ami növeli rangját a családban, és nem is csak azért, mert a szeme és az orra Hsziao-venre emlékezteti. Szereti, mert olyan hangon kacag, mint amikor a tavaszi szél a templomi csengőkkel játszadozik. Szereti, mert olyan örömmel tölti el, melynek a létezéséről se tudott, amíg ő rá nem mosolygott. Későn ment férjhez, huszonegy évesen, mikor már azon tűnődött, hogy talán sosem lesz belőle anya. Altatóként a Halászok énekét dúdolgatja neki. A fiú szempillái lezárulnak, homloka elsimul.

Igen, bármit megtenne ezért a gyermekért.

Szobája sötétjében Mej-lin egy pillanatra leül, ahogy a régóta hiányolt boldogság feléled benne. Hsziao-ven nemsokára hazatér. Szinte érzi jelenlétét az árnyak közt. Behunyja szemét, és felidézi magában távozása estéjét.

A közös családi vacsora után visszatértek szobájukba, hogy kettesben élvezzék ki az utolsó estéjüket. A kétéves Zsen-su apja ölében ült, és üvöltött, mint a tigris, izgatottan az éjszakázás újdonságától. Hsziao-ven sugárzó mosollyal csodálta kitartását.

– Nézd csak. Éppoly ádáz és erős, mint az anyja.

Zsen-su fickándozott Hsziao-ven ölében, és csak tovább bömbölt.

Apja újra magához ölelte.

– Te vigyázol majd anyádra, jó?

Zsen-su komolyan bólintott.

– Nekem el kell mennem, de nemsokára visszatérek. Most pedig ideje, hogy a kistigris ágyba bújjon. – Szorosan megölelte Zsen-sut, mire a kisfiú egy pillanatra összeráncolta a homlokát. Hsziao-ven csókot nyomott a feje búbjára.

Miután lefektette gyermekét, Mej-lin visszatért abba a szobába, ahol most is ücsörög. Az asztalnál találta Hsziao-vent, maga előtt egy keskeny fadobozzal. Átkarolta, és belecsókolt a nyakába, ahogy mellé telepedett. Férje felé nyújtotta a dobozt, és intett, hogy nyissa ki.

Felcsavart selyembrokátot talált benne: sötét háttér előtt krémszínű bazsarózsák kúsztak fel rajta egy zöld rácsozaton; széleire aranyszálak szőttek szerencsehozó felhőmintát. Visszafojtott lélegzettel, hitetlenkedve nézett Hsziao-venre. Egy képtekercs? Hsziao-ven bólintott, és biztatta, hogy vizsgálja meg közelebbről. Megtörölte a kezét, kiemelte a kincset, és megoldotta a vörös zsinórt. Lassan, óvatosan lecsévélte a tekercset, hogy felfedje az első festett jelenetet: ősi, néma hegyek, zubogó kékeszöld folyó, egy csapatnyi utazó.

Közelebb hajolt, tanulmányozni a finom ecsetvonásokat, Megigézte a madarak, a kövek és a fák parányi részleteinek gazdagsága, az utazók arcának apró eltérései. Ámulatba ejtette a látvány. Még sosem látott ehhez fogható remekművet.

– Mikor került hozzád?

– Évekkel ezelőtt, míg régiségeket kutattam fel apámnak.

– Nem adtad neki oda?

– Nem, ezt nem. – A férfi ujjai követték a felhők örvénylő mintáját. – Meg akartam tartani.

– Egy vagyont érhet – suttogta Mej-lin.

– Ez a jövőnk, Mej-lin. Ha vége a háborúnak, és visszatérek, ezzel megalapozhatjuk a saját üzletünket.

– Hát a Mennyei Fény Régiségkereskedés?

A férfi megrázta a fejét, és elmosolyodott.

– Az öreg Hung-ce jól meglesz Lung-vej segítségével és Ven-ling fontoskodásával. Én másféle álmokat dédelgetek. Kína változik. Nem muszáj követnünk minden ősi hagyományt. Képzelj el egy különleges régiségboltot, ami csak a miénk.

Mej-lin átkarolta férjét; csodálta őt, amiért képes volt megálmodni számukra egy ilyen jövőt. Valamit, ami csak az övék. Valamit, amit ketten építenek fel.

– Meg kell ígérned két dolgot, Mej-lin. Meg kell ígérned, hogy vigyázol magadra és Zsen-sura, és hogy biztonságban megőrzöd nekünk ezt a tekercset.

– Megígérem.

Egymás mellett ülve, késő éjjelig csodálták a tekercs jeleneteinek költői szépségét. Miután eltették, együtt feküdtek a sötétben, és ujjbegyeikkel kirajzolták a karok, lábak, arcok lágy íveit. Arra szánták a pirkadat előtti órákat, hogy emlékezetükbe véssék egymás alakját.

Mej-lin az üzlet feletti szoba ablakában várakozik. Hsziao-ven ezredének aznap kell visszatérnie.

Csaknem öt év telt el, mióta a férfi betoppant a családja régiségboltjába, Jicsang nyugati városában, hogy eladásra kínáljon egy tevét ábrázoló fenséges Tang-kori szancaj porcelánt. Kora ellenére a zöld, cserbarna és krémszínű máz nem repedezett fel vagy csorbult ki. A teve hátán három zenész ült, részleteiket kivételes odafigyeléssel formálták meg. Mej-lin tüstént tudta, hogy meg kell szereznie a gyűjteményébe. Míg az áron alkudoztak, örömmel fedezte fel, hogy a fiatalember nem csupán a régi kincsek szeretetén osztozik vele, de az új Kína eszményei iránti rajongásban is.

Szülei, a május negyedike mozgalom korai támogatói, hittek a nők jogaiban és az új köztársaság reformjaiban. Arra nevelték gyermekeiket, hogy értékeljék a jó oktatást, a kemény munkát és az anyagi függetlenséget. Igaz, néha még ők is felpanaszolták, hogy a legkisebb lányuk, Mej-lin kicsit túlságosan független – máris számos potenciális kérőt riasztott el, másokat pedig egyszerűen kikosarazott.

Az ifjú csangsai kereskedőt, Tao Hsziao-vent mégsem riasztotta el. Mindig visszatért, hol vásárolni, hol eladni, és mindig Mej-lint kereste. A csecsebecsék felett folytatott kicsinyes alkudozás idővel átadta helyét a szenvedélyes vitáknak: érdemes-e felváltani a régi értékeket Mr. Tudomány és Mr. Demokrácia doktrínáira, vagy épp dr. Szun Jat-szen három népi alapelvére.

Hónapok múltán már senkit sem ért meglepetésként, mikor Hsziao-ven és Mej-lin egymásba szeretett. Szülei nagy boldogságára Mej-lin igent mondott a nála két évvel idősebb, ám intellektuálisan és társadalmilag vele egyenrangú férfi házassági ajánlatára.

Mej-lin hamar otthonra talált Tao Hung-ce régiségüzletében. Hung-ce megrökönyödve figyelte, milyen könnyedén megtanulta a leltárban szereplő valamennyi tétel helyét és jellemzőit, és milyen kínos pontossággal vezeti a főkönyvet. Hamarosan már azzal kérkedett, hogy minden kincs közül, amit Hsziao-ven valaha talált, Mej-lin messze a legértékesebb.

Akár üzleti számításból, akár menye markáns személyiségére tekintettel, de Hung-ce áldását adta arra is, hogy Hsziao-ven és Mej-lin a régiségüzlet mögötti szobákban lakjon. Így, bár a Tao család otthonában élt, Mej-lin és Zsen-su az udvar révén elkülönült a család többi részétől. Mej-lin megmenekült az anyósokkal és nővérekkel, unokahúgokkal és unokaöcsökkel teli háztól, az összes nagybácsi, nagynéni, másod-unokatestvér és egyéb távoli rokon elől, akik szemlátomást még mindig abban reménykedtek, hogy Hung-ce rájuk hagyja mesés gazdagságát.

Mej-lin most a fülét hegyezi, amint egy katonai terepjáró befordul a sarkon, nekiindul az útnak, majd a házhoz közeledve lelassít. Izgatottan kiált fel és szalad le a lépcsőn a köszöntésére, hogy mindenki más előtt érkezzen.

Mikor kinyílik a terepjáró ajtaja, Lung-vej száll ki. Olajzöld katonai uniformist visel fénylő rézgombokkal és térdig érő fekete bőrcsizmával. Derekát vaskos sötétbarna szíj övezi, sapkáján ott virít a köztársaság Kék Égboltja a Fehér Nappal. Megmarkolja málhazsákját, mielőtt kihúzza magát, és felszegi a fejét. Szalutál a sofőrnek, aki elhajt.

– De… hol van…

Lung-vej máskor dölyfös tekintete elkomorodik.

– …Hsziao-ven?

Mej-lin hangja cérnavékony, mintha nem is az övé lenne. Különös csend ereszkedik közéjük.

– Hős volt – felel végül Lung-vej. – Hősként harcolt Tajercsuangnál.

– Hol van?

Lung-vej még egyszer elismétli.

– Hős volt.

Ez csak valami félreértés lehet. Mej-lin megfordul, keresi a másik terepjárót. Üres az út. Hol van Hsziao-ven? Mindkét fivért hazavárták. Hung-ce azt mondta, mindketten jönnek. Nemsokára itt kell lennie.

– Hősként harcolt Tajercsuangnál – hajtogatja Lung-vej, a hangjában büszkeséggel, hitetlenkedéssel, ám mindenek felett: szomorúsággal.

– Ne mondogasd ezt. A hős nem jelent semmit. – Mej-lin hangja a magasba csap. – Meghalt? Mondd már!

Lung-vej csak lesüti a szemét, és bólint.

Mej-lin ráveti magát, öklével püföli a mellkasát.

– Nem! Nem!

A férfi elkapja és lefogja karjait. Mej-lin csak zokog és zokog. Érzi, ahogy a teste elerőtlenedik. A katonai nagykabát érdes posztója dörzsöli az arcát.

– Nem tudom – mormolja maga elé a férfi. – Csak nem láttam többet.

Hűvös köhintés hallatszik. Mej-lin alig emeli fel az arcát. Ven-ling az. Lung-vej gyengéden lehámozza magáról Mej-lint, hogy megölelje a feleségét.

Az egész ház kiözönlik, köszönteni Lung-vejt. Mej-lin úgy nézi a család egyesülését, mint egy színpadi jelenetet. Minden porcikája megkövül, míg a fejében egyetlen kérdés visszhangzik: Hol van Hsziao-ven? A válasz elképzelhetetlen: Senki sem tudja. A délután és az este hátralévő részében minden fojtott, zsibbadt. Hol van Hsziao-ven?

Hung-ce háza hálás Lung-vej visszatéréséért, csendesen ünnepel. A győzelemnek ára van: sok család fiai nem tértek haza. Ők legalább az egyiket visszakapták.

Mej-lin valahogy átvészeli a napot ebédidőig. Hálás, amiért a mindennapos rutin elvonja a figyelmét: segít kihordani az asztalra a számtalan tálat, míg a feleségek és gyerekek gyülekezni kezdenek. Hallja, ahogy Ven-ling a lányait szólogatja. Hangja olyan, akár a finom selyem. Besiklik a fülbe, és tudatosítja a hallgatóban önnön nyerseségét. Ahogy végighalad a folyosón, jáde karkötői minden lépésnél összecsörrennek, jelezve közeledtét. Mikor átlépi a magas küszöböt, és betoppan az étkezőbe, anélkül biccent felé, hogy a szemébe nézne, azután felméri a terítéket és megszámlálja a tányérokat, mosolyaival megajándékozva a jelenlévőket, vagy épp helytelenítően ráncolva a szemöldökét.

Apja petróleumüzletének képviseletében Lung-vej éveken át utazott fel-alá a Jangcén, Vuhan és Sanghaj között, vette át a szállítmányokat és felügyelte elosztásukat a folyóparti városokban. Egy ilyen üzleti úton bukkant rá Ven-lingre, az egyik prominens és tehetős nankingi üzletember lányára, kinek eleganciája és származása tüstént lenyűgözte. Töretlen, ambiciózus szenvedéllyel udvarolt, majd fényűző szertartással és még fényűzőbb lakodalommal, több száz vendég jelenlétében kötötte össze vele az életét. Ahogy korosodó anyósa mindinkább visszavonul, Ven-ling lesz a tajtaj a házban. Az uralkodói szerepkör illik is hozzá.

Az összes nő és gyermek helyet foglal az asztalnál, leszámítva saját lányait, Li-fent és Li-linget. Türelmetlenül szólogatja őket tovább. Habár külleme porcelánsima máz, kiütköznek rajta a repedések, mikor lányaihoz szól. Li-fen leszegett szemmel, ám bűnbánat nélkül surran be az étkezőbe. Éppoly modoros, mint az anyja, csak közel sem olyan szép. Hétéves arca inkább apja vonásait tükrözi, a markáns orrt és súlyos szemöldököt, ami tekintélyt kölcsönöz egy férfinak, de senkit sem fog arra indítani, hogy majdan „mesés” szépségnek titulálja őt. Széles a válla és rövid a háta. A fülcimpái túl hosszúak, a karjai és a lábai meg túl kurták ahhoz, hogy Ven-ling kecsességével mozogjon, de máris lerí róla, hogy messze többet vár az élettől, mint amit az önként kínálna neki. Két lépéssel mögötte ott jár Li-ling, rendetlen kontyával és tintafoltos arcával. Ő megörökölte anyja törékeny alkatát és csontozatát, sima bőrét és tiszta szemeit, valami mégis megtöri a varázst – mintha tudatában lenne a sosem enyhülő csalódásnak, amit apjának okoz, amiért nem született fiúnak, és anyjának, amiért túlságosan álmodozó és lágyszívű.

Az étkezés alatt Ven-ling férje körül legyeskedik, időnként megcirógatja hajtókáján az alakulat vörös jelvényét a három arany háromszöggel. Lányai az apjukon csüngenek, de még Tao Hung-ce is kitünteti Lung-vejt egy tőle idegen elismeréssel. Mej-lin igyekszik velük örülni – örül is Lung-vejnek –, de mi lesz Hsziao-vennel? Amikor Zsen-su a papájáról kérdezi, megöleli és kócos hajába súgja, hogy a papája hős. Talán ő is hazatér a katonák következő csoportjával. Felnézve látja, hogy Tao Hung-ce is őt hallgatja. Amikor találkozik a tekintetük, felismeri az elveszett fiú iránti aggodalmat és féltést.

Átvészeli az estét és megőrzi tartását, ám aznap éjjel, szobája csendességében, miután Zsen-su elaludt, előveszi Hsziao-ven tekercsét, és hajnalig zokog.

A nyár összemosódik a gyászban és döbbenetben. Hsziao-ven nem tér vissza a következő konvojjal, sem azután. Az asszonyok és gyerekek, ha kedvességből is, de nyomást gyakorolnak Mej-linre, hogy térjen vissza a nagy házba, ő azonban ellenáll. Ott akar maradni, ahol közös életüket megalapozták. Hsziao-ven talán még hazatér. Hung-ce, akit megtör legkisebb fiának elvesztése, engedi, hogy kedve szerint tegyen.

A levelek aranyba és vörösbe fordulnak, de Hsziao-ven továbbra sem tér haza. Nélküle Csangsa már nem tűnik igazi otthonnak. Mej-lin ír a családjának Jicsangba, könyörög, hogy fogadják be őt és Zsen-sut, de bármily haladó nézeteket vallanak is, a szülők ebben ragaszkodnak a hagyományhoz. Ő már a Tao család tagja. Neki és a fiának ott kell maradnia. Egyébként is azt tervezik, hogy bezárják a boltot, és felköltöznek őseik földjére, a Jicsang feletti hegyekbe. A keleten zajló pusztításra tekintettel az elővigyázat nagyon is indokolt.

Jüelu-hegy, Hunan tartomány, Kína, 1938. október

Mej-lin gyufát gyújt. A szál fellobban, azután felszisszen a nyirkos, borzongató levegőben. Mej-lin felsóhajt.

– Talán mégsem kellene papírpénzt égetnünk Hsziao-vennek. Mi van, ha nem is halt meg? Ha ez a sok gazdagság átkerül a túlvilágra, miközben ő nincs is ott?

– Nem hiszek ebben.

Lung-vej elnézi a családokat, akik felbaktatnak a Jüelu-hegyre, tiszteletüket tenni az ősök sírjánál és emlékezni elveszett szeretteikre. A háború csupa bizonytalanság, az emberek mégis eljönnek ide a két kilences ünnepén. Ilyen sötét időkben talán még fontosabb ragaszkodni a hagyományokhoz. Lung-vej mintha keresne valakit. Mej-lin azon tűnődik, kit. Nem a feleségét vagy a lányait, az biztos. Ven-ling gyorsan kimentette magát, amikor beköszöntött az esőfelhőktől terhes, sötét reggel. Hirtelen támadt anyai aggodalmában rámutatott Li-fen törékeny természetére és Li-ling köhécselésére, az állítva, hogy a hideg levegő csak szükségtelen szenvedéseknek tenné ki őket. Inkább otthon maradt velük, felügyelni a csungjan-torta elkészítését. Különben is, szipogott, nem az ő férje halt meg.

Szél szaggatja-lobogtatja kabátjukat. Mej-lin tovább próbálkozik. A gyufaszál félbetörik anélkül, hogy meggyulladna. Lehullajtja a lábánál feltorlódó ázott sárgásbarna falevelekre.

A közelben Hung-ce és Zsen-su bambuszcsónakot indít útnak a kis tavon. Hung-ce egy aranyat ígért Zsen-sunak azért, amelyik a legtöbb kavicsot szállítja anélkül, hogy elsüllyedne. Azzal töltötték a délelőttöt, hogy felsorakoztatták a hajókat, és próbálták eldönteni, melyik képes összebékíteni a gyorsaságot és tengerállóságot a teherbírással. Más családok gyerekei is csatlakoztak hozzájuk, hogy gallyakból és száraz levelekből saját csónakokat eszkábáljanak.

– Másfelől – tűnődik Mej-lin – talán olyan ez, mint félretenni a pénzt egy takarékszámlán. Így gazdag emberként érkezhet meg a túlvilágra, ha majd odaér.

Amikor Lung-vej nem válaszol, vet felé egy pillantást. A férfi a temető határát fürkészi. Figyeli, ki jön, ki megy. Mióta megtért Tajercsuangból, nem viseli az uniformisát. Azt mondja, előléptették. Akármi is az új megbízatása, már nem igazi katona. Legtöbbször Hung-ce petróleumüzletében állomásozik. Emberek jönnek és mennek. Némelyik a Kuomintang uniformisát viseli, mások nyugati stílusú öltönyt vagy hagyományos köntöst, de egyikük sem tartozik Hung-ce megszokott vásárlói közé. Nyersebbek, városok és keresztutak neveit sziszegik. Mintha több vita folyna, mint üzlet. Sarokba húzott székéből Hung-ce bosszúsan néz, és fiúi alázatról papol. Lung-vej ügyet se vet rá, ezért csak hallgat, hallgatja a durva, érdes szavakat, amik megmaradt fia és az idegenek közt elhangzanak. Lung-vej a testvéreinek nevezi őket. Pedig egyik sem a testvére.

Mej-lin elnézi Lung-vej profilját. Elmenne ifjabb, kíméletlenebb Hung-cének. Mindketten száznyolcvan fölé nőttek, csak Lung-vej széles válla olyan hatalmat, olyan erőszakosságot sejtet, aminek az idős férfi híján van. Lung-vej izmos ott, ahol az apja inas. Hosszú sebhely fut végig a karján. Harctéri sérülés? Mej-lin hunyorogva keresi a hasonlóságot közte és Hsziao-ven között. Nem látja. Semmi sem utal rá, hogy közös lenne az apjuk.

Mintha a gondolataiban olvasna, Lung-vej felé fordítja arcát és fénylő szemét. Megvillantja teától és dohánytól elsárgult fogait, ahogy cigarettát ráz ki a pakliból, és a szájához emeli. Amikor gyufát gyújt, neki rögtön meggyullad. Kifújja a füstöt, mielőtt kioltja a lángot.

– A testvérem ostoba volt.

Mej-lin hátrahőköl. Jól hallotta?

– Hsziao-ven jó ember volt – száll vitába. – Nem ő madzsongozik és cicázik az énekeslányokkal a teaházban. Szóba se állna a gazfickókkal, akik egész nap ki-be járnak az üzletben. – Egy pillanatra elhallgat. Lung-vej tovább mered a földre, megfeszíti az állát. Mej-lin általában elővigyázatos, de most felbátorítja a petróleumüzletben zajló mozgolódás és még inkább Lung-vej tapintatlan megjegyzése. – Nem csapná be a saját apját és hamisítaná meg a könyveket.

Dorgálásra számít, tagadásra, vagy legalább valamilyen ürügyre.

Lung-vej ehelyett ledobja cigarettáját és eltapossa a sarkával. A fogai közt szűri meg a füstöt, ahogy mélyen beszívja, majd kifújja. Zord pillantást vet rá, és közelebb lép, de Mej-lin nem hátrál meg. Állja a tekintetét.

– Jó ember – vicsorog a férfi. – A jó emberek meghalnak vagy nyomuk vész, nem tűnt még fel?

Folytatná, de Zsen-su odaszalad, egyik kezében bajnok bambuszhajójával, a másikban a frissen szerzett arannyal. Az utálkozás Lung-vej arcán átadja helyét a nyájasságnak. Felkapja Zsen-sut, és a mellkasára ülteti. A fiú sikongat, rugdal, kacarászik. Rossz érzés lappang Mej-lin gyomrában.

– A búzaszem nemsokára levedli héját és kikel – jegyzi meg Lung-vej a fiúnak, ahogy leteszi a földre. Zsen-su elengedi füle mellett bácsikája szavait, és visszaszalad Hung-céhez. Lung-vej újra Mej-linhez fordul. – Változás jön, Mej-lin. Tíz nap se telt el Kanton eleste óta, és most Vuhan is vereséget szenvedett. Csakis a jószerencsének köszönhetjük, hogy eddig elkerült minket a bombázás, de már Csangsa sincs biztonságban.

Megragadja a vállát és belenéz egyenesen a szemébe.

Szorításának ereje nyugtalanító, szokott önhittségének nyoma sincs. Még őt sem teremtette le, amiért vitába szállt vele.

– Állj készen. Bármire. Megértetted?

Fűszeres, dohányszagú forróság sugárzik belőle. Felemeli fejét, tekintete elsiklik mellette. Bármit keresett is, most végre meglátja. Miután még egyszer megszorítja a vállát, leereszti a kezét, és elindul.

Mej-lin nagyot nyel. Megdörzsöli a vállát.

Háromfős család gyülekezik egy közeli sírnál: két szülő egy fiatal lánnyal. Kosaraikban virágot, tömjént és egyéb áldozatot hoztak. Az apa nagykabátjával óvja családját a széltől, míg az anya letérdel, és felállítja a kis szentélyt. A lány csujuágakból font koszorút fektet a földre; vörös bogyói a szürke nap apró színfoltjai. Anya és lánya együtt rendezi el a narancsok halmát, a kis flaskára való krizantémlikőrt, az áldozás tökéletes piramisát. Az anya hegyes kis ecsetével és vörös festékével felfrissíti a megfakult feliratokat, míg az apa a lányra kacsint. Végül, miután az anya meggyújtja a tömjént, mindhárman felállnak és meghajolnak. Gyér füstcsík szállingózik, majd sodródik tova a széllel.

Hirtelen légmozgás szórja szét a papírpénzt, amit Mej-lin ernyedt kezében tartogat. Sietve felkapdossa a máris nedves és sáros bankókat.

Csangsa, Hunan tartomány, Kína, 1938. november

Ma minden másmilyennek tűnik Zsen-su számára. A földszinti üzletből felszűrődő hangok erélyesebbek a szokottnál. Az ajtó néhány percenként kinyílik és bezárul. Nehézkes léptek csörtetnek be és ki.

Azt csinálja, amit máskor. Míg a mamája varrogat, ő kiemeli varrókosara három rekeszét, átválogatja a cérnaorsókat, keresi a kedvenceit: pávakék, bíborvörös és arany, mint egy csésze vulong. Beharapja ajkát, úgy összpontosít, miközben oldalvást egymás mellé helyezi az orsókat a padlón, azután egy fapálcával egyszerre meglöki mindet. A tarka szálak cérnavékony szivárványként bomlanak ki. Néha a leggyorsabb spulni a győztes, máskor az, amelyik a legmesszebb jut. Utána feltekeri a cérnákat, más színeket indít, és más összetételben keresi a győztest.

Amikor belefárad a játékba, elragadja anyja mellől a faragott jádeamulettekkel, arany csengettyűkkel és ezüstpénzekkel teli cinóbervörös dobozt. A mamája sokszor kézbe vesz egy érmét, azután folytatja a varrást. Mintha hetek óta mást se csinálna. Ő is szereti tüzetesen megvizsgálni a jádefüggőket: egy szilva, egy kígyó, egy Buddha. Feltartja őket az ablak elé, egyiket a másik után, és megcsodálja, ahogy az átszivárgó délutáni napfény felfedi a kövek fehér erezetét. Kedvence a háromlábú varangy, aranypénzzel a szájában. Az benne a legjobb, hogy a pénz forog. Megpördíti a mutatóujjával, figyeli egyenetlen járását és surrogását, amíg le nem áll. Akkor újra megforgatja.

Amikor meghallja a lépcsőfokok csikorgását, Mej-lin összeráncolja a homlokát. Elveszi Zsen-sutól az értékes kincseket, visszacsúsztatja őket a helyükre, és rájuk zárja a fedelet, hogy a dobozt kosara középső rekeszébe rejtse, és ráterítse a varrását. Zsen-su is érzi sietségét, ahogy visszateszi a kosárba a középső tartót, majd az utolsó rekeszt is elhelyezi, tetején a spulnikkal és tűkkel, gombokkal és ollóval. Ahogy újra felveszi kézimunkáját, anyja hosszan kifújja a levegőt, a homlokát keresztező ránc elsimul. Zsen-su gombokkal tölti meg kezét, hogy megmutassa őket bácsikájának, jejének, vagy bárkinek, aki a folyosón közeledik.

Bácsikája az, két nagydarab férfival. Zsen-su máskor belevetné magát a karjába, de a két férfi félénkké teszi, pisszenni sem mer. A férfiak nagy faládát hoznak. Füstös szagot árasztanak, amit nem tud hová tenni. Egyikük óriás csizmát visel, a másik hosszú szakállt és bajuszt. Bácsikája és anyja vitázni kezd.

Bácsikája int néhány régiség felé, mire a férfiak felnyitják a ládát, és elkezdik berakodni a holmikat: lámpákat, festményeket, kis szobrokat. Eleinte csak beszórnak mindent, de Ma élesen rájuk szól, és egy szekrény mélyéről puha rongyköteget vesz elő. Bácsikája ráparancsol a férfiakra, akik kivesznek a ládából mindent, egyik régiséget a másik után, hogy elölről kezdjék az egészet. Ezúttal gondosan becsomagolják a holmikat. Bácsikája a sarokban álló urnához lép, ahol a tekercseket tartják. Kiragad egy ölre valót, és kérdez Mától valamit. Ma nem örül. Megvetően felhorkan, és átad egy doboznyi amulettet, de nem a varrókosárból. A férfiak mostanra megtöltötték a kincsekkel teli ládát. Leszögelik a tetejét. Miután a vállukra veszik és távoznak, Ma hosszan felsóhajt, és leül a padlóra, az ajtónak vetve a hátát.

Néhány perc múltán feláll, és átmegy a hálószobájukba. Zsen-su hallja, ahogy bútorokat mozgat. Egy keskeny fadobozzal tér vissza. Magához hívja őt, az alacsony faragott asztalhoz, ahol nem sokkal korábban még sárkányos lámpák és faragott főnixek álltak. Biztatja, hogy nyissa fel a dobozt. Egy tekercs lapul odabent. Kiemeli, és megoldja a zsinórját. Mej-lin előrehajol, segít kiteríteni az asztalon. Amikor a maga teljességében kibontakozik az első jelenet, megállítja a gyerek kezét, hogy ne guríthassa tovább. Ujjai az írásjelek felett lebegnek, ahogy hangosan olvas. Ez a történet, mondja, tudós utazókról szól. Itt indulnak útnak erős lábukon és csillogó szemükkel, hogy kövessék a folyót és a napot.

Alattuk a petróleumüzlet fortyog a vitáktól és örömtelen nevetéstől. Félelemtől fojtogató a levegő. A japánok egyszerre jönnek északról és délről. Bekerítenek.

Zsen-su megböki Mej-lin oldalát. Többet akar látni. Miközben kibontja a következő jelenetet, Ma felcsévéli azt, amit az imént olvastak. Ezúttal is megálljt parancsol neki, mikor kirajzolódik előttük a következő kép. Felolvassa a költeményt, tolmácsolja dallamát és mondandóját. A délután hátralévő részében jelenetről jelenetre beutazzák az egész tekercset, felfedezik részleteit, és kitalálják hozzájuk a történeteket. Anyja vezeti a kezét, ahogy megmutatja neki a kedvenc részeit. Itt egy tigris szunnyad, és az utazók sértetlenül elhaladnak mellette. Ott egy zsúfolt piactér, ahol a legeszesebb tudós a szerencséjének és okosságának köszönhetően győz egy játékban. A hegyi patakokon átívelő keskeny hidakon a tudósok elmerengenek az örökkévaló mozgás rejtélyén.

– Zsen-su – suttog Ma –, észrevetted, hogy egyik utazó se tekint visszafelé? Egyenesen előrehaladnak, és sosem néznek vissza.

Cigarettafüst és petróleumosüvegek csörömpölése száll fel a lenti üzletből. Hidakról, vasutakról, folyókról szóló beszéd szivárog át a falakon. Ne hagyjatok hátra semmi értéket.

Ne feledd, emlékezteti anyja, ezek a tudós utazók a hátukon vittek mindent, amire szükségük volt. Elhagyták, ami csak hátráltatta volna őket. Ne feledd, teszi hozzá, hogy a megbánás is súlyos teher. Átkarolja őt, ahogy a hosszú utazás végén a cseresznyefák alatt megpihenő tudósokra mutat.

– Ne feledd – suttogja –, a gyümölcsös tisztelgés azok előtt, akik előttünk jártak és utánunk jönnek.

A fiú bólint. Emlékezni fog.

Aznap éjjel, mikor egy kéz megmarkolja a vállát, és élesen megrázza, Mej-lin nem lepődik meg. Lung-vej halkan beszél, sürgetése mégis kézzelfogható.

– El kell mennünk. Azonnal. Hátul.

Mej-lin hunyorogva fürkészi az éjszakát, és látja, amint a férfi sziluettje eltűnik az ajtó mögött.

Ha fülel, a csendben és sötétben meghallja a neszezést az udvaron, bent a házban.

Közel vonja magához varrókosarát, kiemeli a rekeszeket, ellenőrzi a pénzekkel és amulettekkel teli doboz meglétét. Az ágy alól előhúzza a két selyemkabátot – egy nagyot és egy kicsit –, amit hetek óta bankjegyekkel és érmékkel bélel ki. A pénzkötegek hűvösen, megnyugtatóan simulnak a tenyerébe. Félreteszi a kabátokat; ezeket fogják viselni. A padlón ott fekszik a doboz, benne a tekerccsel. Rongyba bugyolálja és a kosárba teszi. Zakatol a szíve, könnyei a szemébe tolulnak. Sietős mozgolódás fojtott hangjai érnek el hozzá. Összerakja kosarát, összefogja a füleit. Nehéz, de már semmi nincs benne, amit hátra tudna hagyni.

Kordé görög odakint. Pisla fények hunyorognak a házakban és az utcákon. Letekint Zsen-sura, elnézi behunyt szemét, szabályos és forró légzését. Újabb taliga áll meg a ház előtt, bősz suttogást hall. Teljes mozdulatlanságban még harminc másodpercet vár, mielőtt nagy levegőt vesz, és a kis vállra ereszti kezét.

A kordén Zsen-su a lábait nyújtóztatja, varrókosarának feszül. Épp csak elhagyják az utcát, és közelednek a piac felé, mikor robbanás rázza meg a levegőt. Zsen-su ficánkol, és próbálja kifordítani testét, hogy láthassa, de Mej-lin csak még szorosabban öleli. Fából faragott kirakót nyom a kezébe, hogy számolja meg a majmokat. A fiút lefoglalja a feladat, egyenesen maga elé néz.

Forróság és világosság ragyog fel az éjszakában. Lángok ropognak, kiáltások szállnak a széllel. A füst csípi Mej-lin szemét, a szíve zakatol. Mikor elfordul és visszanéz, torkán akad a lélegzet: Hung-ce üzlete lángokban áll.

– Mi az, Ma? – fészkelődik megint Zsen-su.

Visszanyeli félelmét, és erőt vesz magát.

– Csss, nincs ott semmi – feleli.

Han, a szolga, aki a taligát húzza, befordul egy újabb szűkös közbe.

– Hová megyünk? – kérdezgeti tőle. – Mi van a többiekkel?

– Nagy tűz, asszonyom, nagy tűz! Megyünk a találkahelyre – mondja, és megy tovább.

Harsognak a szirénák. Egyik épület a másik után lobban fel.

Nemcsak Tao Hung-ce üzlete.

Lángokban áll a város. Az utak bedugulnak, ahogy mások is a tűz elől menekülnek. Némelyek taligán, mások szekéren viszik családjukat, bútoraikat, edényeiket, gabonával teli zsákjaikat. Még többen gyalogolnak, vállukon a kapkodva megrakott és túltömött kosarakkal, kavargó tömegükben társaikkal, akik egy szál hálóingben futnak, vagy épp azzal, ami a kezük ügyébe akadt. Katonai terepjárók törnek utat, szemben az árral, a lángoló nagyváros felé. Néhány megfeneklett gépkocsi a kürtjét harsogtatja és a motorját pörgeti. A szirénák tovább zúgnak a füst és a lángorkán mélyén.

A taliga bukdácsol a kátyús úton, Mej-linnek a fogai is összekoccannak. Mikor Han élesen befordul egy sarkon, Zsen-su kiszakad a karjából, és elsodródik a kocsi széle felé.

– Ma! – sikolt fel ijedten. Mej-lin visszavonja az ölébe, és előregörnyed, hogy pajzsként védelmezze, befogva szemét-fülét.

Újabb robbanás, ami mintha a tüdejében mennydörögne. Ládák hullnak le a taliga végén, de Han még csak nem is lassít. Forró légtömeg borítja el őket, lövell füstöt és hamut az éjszakába.

Mej-lin még egyszer visszatekint a válla felett. Bárhogy lüktet a levegő a tűzvészben, borzongás szalad végig a karján. Többet nem néz vissza.

Második fejezet

Az ország belseje felé, Kína, 1938. november

A pályaudvaron Han jelzi, hogy ideje leszállni, és bevárni a többieket. Csak mikor megkocogtatja, majd megrázza a vállát, Mej-lin akkor eszmél rá, hogy az egész teste görcsös, álla megfeszül, keze ökölben. A lángok és a hőség dacára is reszket. Han bebugyolálja egy takaróba.

Mielőtt bármit kérdezhetne tőle, a szolga elsiet. Mej-lin döbbenten néz körül. A pályaudvaron máris összezsúfolódnak a családok. Kiszúr egy üres falfülkét, arrafelé terelgeti Zsen-sut.

– Mi történik, Ma? – kérdezgeti a kisfiú.

– Megvárjuk a többieket. Gyere. – Felülteti gyermekét a falra, hogy ellásson a tömeg felett. – Látod a bácsikádat vagy jejét? – próbál nyugodt, derűs hangon beszélni.

A fiú nyakát nyújtogatva őrködik. Időnként jelenti, hogy még senkit sem látni, azután tovább kémlel.

Amikor Zsen-su nem láthatja az arcát, Mej-lin arcáról lefagy a mosolyt. Kérdések örvénylenek a fejében. Lung-vej előre tudott a tűzről? Erre figyelmeztette? Miért ég a város? Körötte terjeng a szóbeszéd: A japánok lángba borították egész Csangsát. Nem, a Kuomintang volt az: bármire kész, hogy megállítsa az ellenséget. Nem, banditák voltak, akik kihasználják a káoszt. A generalisszimusz rendelte el. Nem, ő sosem árulna el minket ilyen rútul.

Zsen-su lenéz anyjára, és könnyes szemmel rázza a fejét.

– Nem látom őket, Ma…

– Semmi baj, nemsokára itt lesznek – segíti le Mej-lin kisfiát a falról. Zsen-su az ölébe ül és hozzábújik, beékeli feje búbját az álla alá.

– Hol van a jejém, Ma?

– Ne félj, jön ő is.

Néhány perccel később:

– Miért kellett eljönnünk otthonról, Ma?

– Csss – csitítgatja.

– Haza akarok menni. – A kisfiú lemászik az öléből. – Miért van itt ennyi ember? Fázok. Jejét akarom. Ma! – Egészen közel dugja kis arcát. – Haza akarok menni.

– Elég legyen! – csattan fel Mej-lin.

A fiú hátrahőköl. Könnyek gyűlnek a szemébe, és bömbölni kezd.

Mej-lin átkozza magát. Nem akart ennyire bosszúsnak tűnni. Ölébe vonja a fiút, és simogatni kezdi a hátát, közben tovább csitítgatja. Zsen-su elcsendesedik.

Hol vannak a többiek? És ha nem jönnek? Menjen vissza? Vissza, de hová? Hová megy ez a sok ember? Követnie kéne őket? Nem, jobb, ha vár. Lung-vej arra utasította Hant, hogy hagyja őket a pályaudvaron, tehát biztosan van valamilyen terve. Kabátja hajtókájával babrál, kitapogatja a belevarrt érméket. Mihez kezd, ha a többiek nem jönnek? Szirénák jajongják túl a kiáltozást és zűrzavart.

– Mej-lin! – emelkedik ki Lung-vej hangja a hangzavarból. Végre megérkezik Ven-linggel és a lányokkal. Ahogy kiszállnak a kocsiból, felesége izgatottnak tűnik, míg kerek szemű lányai szokatlanul csendesnek. Lung-vej nekilát kirakodni a poggyászaikat.

– Hát biztonságban vagytok! – Mej-lin leereszti az öléből Zsen-sut, és felpattan. Zsen-su megragadja a kezét, és odabújik hozzá. Átfonja védelmező karjával. – A többiek? Hol vannak?

Lung-vej megdermed.

– Nincsenek itt? Úgy volt, hogy Han idehozza őket…

Mej-lin megrázza a fejét.

– Nem jött vissza.

Lung-vej körülnéz. Mintha csak most figyelne fel a rengeteg emberre, a zajongásra, a kétségbeesésre.

– Han… majd… – Befejezetlenül hagyja a mondatot, és tovább fürkészi a tömeget. – Nemsokára itt lesz.

Integetni kezd valakinek, átvág a tömegen. Biztosan Hant látja. Mégsem: egy tiszt felé tart, aki katonai terepjárója mellett áll. A tiszt hadarni kezd, és átad neki néhány papírost. Lung-vej átlapozza az iratokat, mond valamit, majd int a város felé. Tanácskoznak, a síneket méregetik, a tömeget pásztázzák. Lung-vej többször kihúzza magát, és bólogat.

A papírokat lobogtatja, ahogy visszatér. Valahogy megváltozott a szóváltás hatására.

– Vonatjegyek. – Bántóan éles a hangja. – Nemsokára jön egy szerelvény. Fel kell szállnunk rá.

– De mi lesz a többiekkel? – kérdezi Mej-lin. – Nem kéne megvárnunk őket?

Lung-vej ügyet se vet rá. A poggyászok felé int, és közli családjával, hogy át kell pakolniuk a holmijukat. Fejenként egyetlen bőröndbe. A többi Hszüre bízzák, mutat sofőrjükre. A helyzet furcsaságával és Lung-vej nyerseségével szembesülve Ven-ling és a lányok zokszó nélkül nekilátnak a pakolásnak, csak egymás közt marakodnak azon, mit tartsanak meg. Zsen-su Li-ling és Li-fen közelében áll. Kézbe veszi, majd visszateszi a dolgokat – könyveket, kis babákat, fafésűket, selyemruhákat –, amiket hátra kell hagyniuk.

– Előre tudtál a tűzről? – szegezi a kérdést Mej-lin Lung-vejnek.

– Mondtam, hogy készülj a legrosszabbra.

– Mi lesz a család többi részével? – erősködik.

– Hszü vigyáz rájuk. A munkatársam majd felteszi őket egy másik vonatra. Nem várhatunk rájuk, mennünk kell.

– Hová?

– A japánok délre tartanak Vuhanból. Úgy hírlik, már a Tungting-tónál járnak. Még több ellenségünk jön délről, Kanton felől. Harapófogóba kerültünk. – Feltartja kezét, hogy megmutassa egymáshoz préselt hüvelyk- és mutatóujját. – Nincs több időnk. – Hangja nem tűr ellentmondást. – Mennünk kell.

Mej-lin hitetlenkedve néz rá.

– Dehát az apád… ha elmegyünk…

– Nem hagyom magára. Megmondtam, Hszü majd vigyáz rájuk.

Közeledő szerelvény füttye és kerékcsikorgása hallatszik. Ven-ling néma csendben várakozik a lányokkal, kezükben egy-egy poggyász. Zsen-su visszatér Mej-lin oldalára.

– Igenis magukra hagyod őket – erősködik Mej-lin.

– Miért kell megnehezítened? – ripakodik rá Lung-vej. Elnéz a tömeg felett, egyenesen a szerelvény felé. – Apám… – Mej-linre néz, majd Zsen-sura, azután vissza rá. – Apám is azt akarná, hogy a neve fennmaradjon.

Az emberek összegyűjtik holmijukat, és megindulnak a peron felé.

– Hová megyünk? – kérdezi újra Mej-lin.

– Csungkingba, az új fővárosba. A vonat elvisz minket a Jangcéig, onnét gőzhajóval megyünk tovább nyugatnak, az ország belseje felé. A kormány áttelepül. Mi is követjük.

Mej-lin még egyszer végignéz a tömegen, hátha kiszúrja Hung-cét vagy a család többi részét.

– Mire vársz még? – csattan fel Lung-vej. – A város lángokban, az üzlet porig égett. Ez az egyetlen esélyünk. Az ő egyetlen esélye. – Karjára veszi Zsen-sut, és másik kezével felkapja bőröndjét, úgy indul útnak.

Mej-linben hitetlenkedés és utálkozás keveredik, ahogy karjára veszi kosarát, és követi.

Zsen-su az ölében ül a tömött vonaton. Kezdeti idegenkedése ellenére már kezdi belátni, mekkora szerencséjük volt, hogy jegyhez jutottak. Hála Lung-vej kapcsolatainak és befolyásának.

A szerelvény észak felé araszol. A közbeeső állomásokon senki nem száll le, csak még többen zsúfolódnak fel, karjukon kopott bőröndökkel, szedett-vedett batyukkal. Azok is csatlakoznak a tűzvész elől menekülőkhöz, akik hátrahagyják a japánoknak otthonaikat és városaikat. A levegő ritka és áporodott az összepréselt testek kipárolgásától, a kámfortól és az étolajtól. Zsen-su arcát vörös foltok borítják. Ennyi ruhában biztosan izzad és viszket mindene. Végül elbóbiskol, de nyugtalan az álma. Miután a vasúti kocsiba már nem férnek többen, az érkezők felkapaszkodnak a tetőre, és bebugyolálják testüket a csípős novemberi szél ellen.

Éjjel, a legnagyobb sötétben hirtelen megáll a szerelvény, pedig közel s távol nincs állomás. Az utasok felriadnak. Mi az? Hol vagyunk? Mej-lin próbálja kidörzsölni szeméből az álmot. Felrázza Zsen-sut.

– Ébredj! – suttogja a fülébe.

A kisfiú feje oldalra bukik, ahogy Ven-linghez bújik, aki megdermed és felpattan. Zsen-su teste esetlenül bukik a meleg ülésre, amit Ven-ling hátrahagyott.

– Zsen-su! – Mej-lin a karját rángatja, próbálja felültetni. – Mennünk kell, Zsen-su.

– Ma? – pislog a fiú.

Amint végre sikerül talpra állítania Zsen-sut, Mej-lin kézbe veszi a kosarát. A még csak félig éber Zsen-su bizonytalanul botorkál, neki kell lesegítenie a vonatról.

Emberek özönlenek ki a vagonokból, indulnak gyalogosan északnak, hagyják hátra a mozdony néma tömbjét. Zsen-su lemaradozik. Mej-lin próbálja nem szem elől téveszteni Lung-vej, Ven-ling és a lányok alakját.

Visszatekint. A távolba vesző látóhatáron sínek párhuzamosa fénylik a holdvilágnál. Előrenéz. Ott nem fénylik semmi. Nincsenek sínek. Ezen a tébolyult éjszakán, valahányszor elfordítja a tekintetét, minden alkalommal nyomát veszti valaminek vagy valakinek.

– Mi történt a sínekkel? – teszi fel a kérdést más is. Mej-lin közelebb hajol, hogy hallja a választ.

– Az átkozott japánok felszedték! – morog egy férfi.

– Nem, a hadsereg volt – száll vitába valaki. – Felszedték, hogy lelassítsák az ellenséget.

– De mi lesz velünk? – kérdezi a férfi.

A válasz kivehetetlen.

Egész éjjel csak gyalogolnak és gyalogolnak. Mikor a gyerekek már nem bírják tovább, néhány órára menedéket keresnek egy ligetben. Mej-lin képtelen aludni, annyira aggódik Hung-céért és a többiekért, az előttük álló bizonytalan jövő miatt. Zsen-su is nyugtalanul fészkelődik a karján, nem találja a helyét. Végül elalszik, és neki is sikerül elbólintania, hogy utána felriadjon más családok hangjaira.

A világosságra ébred, és arra, hogy Lung-vej nincs velük. Hová tűnhetett? A mező túloldalán kis falut lát. Az éjjeli sötétben észre se vették, milyen közel van. Ven-ling és a lányok egymáshoz bújnak, még alszanak. Amint Mej-lin mozgolódni kezd, Zsen-su is felébred. Átdörzsöli hideg kezét, próbálja felmelegíteni.

– Hol van a bácsikám? – tudakolja a kisfiú, miközben elnézi az úton araszoló embereket, akik hol gyalogosan, hol taligákon vagy riksákon haladnak előre.

– Nem tudom. Biztos nemsokára itt lesz.

A kisfiú nem hagyja ennyiben, újra nekiszegezi a kérdéseit: Hol a jejém? Miért kellett ott hagynunk? Mi történt a vonattal? Miért aludtunk a szabadban? Most már hazamehetünk?

Mej-lin nem tudja, hogyan magyarázza el neki ezt az egészet. Hogyan magyarázza el akár önmagának. Zsen-su néhány pillanatra elhallgat, azután:

– Hol a majmos kirakóm?

Végre egy kérdés, amire válaszolhat. Megtalálja kosarában a játékot, és odaadja neki.

Mire Zsen-su hatvanhét majmot számlál, Mej-lin meglátja Lung-vejt, amint a mezőn át feléjük tart. Egy földműves kékre mázolt szekerén utazik, amit egy öszvér húz. Zsen-su eldobja a kirakót, és elébe szalad.

– Bácsikám!

Kiáltozása felveri Ven-linget és a lányokat. A tapintatlan reggeli fény látni engedi sógornője tönkrement sminkjét és maszatos arcát. Ven-ling bőröndje után nyúl, kis tükröt és kozmetikai kendőt vesz elő, hogy letörölgesse az előző nap nyomait.

Lung-vej közben elmondja, hogy a földműves, Hu, a segítségükre lesz. A szekéren akad néhány takaró és bambuszszőnyeg, amit a földre teríthetnek. Egy zsák édesburgonyát és káposztát is vett tőle.

Esznek, azután mindenüket felpakolják Hu szekerére. A gyerekek felváltva gyalogolnak és ülnek a kocsin. Mennek. Gyalogolnak, ülnek, megint gyalogolnak, beolvadnak a csigalassan araszoló végtelen sorba. A gyalogosok közt taligák, szekerek és teherautók konvoja igyekszik a Jangce felé. Éjjelente a szekerük közelében vagy a fák alatt húzzák meg magukat. Valahányszor elhagynak egy falut, bemerészkednek a piacra, hogy élelmet szerezzenek. Minden eltelt nap tovább koptatja a lábukat és az idegeiket; minden nyugtalan éjszaka tovább halványítja a reményt, hogy viszontlátják még Hung-cét és a többieket. Még ha a család túl is élte a tűzvészt, hogyan akadhatnának rájuk?

Egy hét is eltelt, mióta elhagyták Csangsát. Nincsenek már messze Jüejang városától, mikor egy katonai terepjáró sorol be melléjük. Tiszt száll ki belőle, hogy szót váltson Lung-vejjel. Hallótávolságon kívül vannak, Mej-lin mégis figyel. Testtartása alapján Lung-vej gyanakvással tekint a férfira és híreire. Azután felszökik a szemöldöke és elkerekedik a szeme. Mej-lin elcsípi a „generalisszimusz” szót. Lung-vej már lázasan bólogat és integet feléjük. A tiszt csak egy futó pillantást vet rájuk, mielőtt megrázza a fejét. Lung-vej a homlokát ráncolja. A tiszt szalutál, visszaül a terepjáróba, és várakozni kezd.

Lung-vej visszatér és közli, hogy délre kell mennie. Fontos tanácskozásra várják Hengjangban. Nélküle kell tovább menniük.

– Itt akarsz hagyni minket? – méltatlankodik Ven-ling.

A férfi szeme a várakozó terepjáró felé rebben.

– Túl veszélyes lenne jönnötök. Menjetek Mej-linnel Jüejangba. Majd küldök valakit, aki elvisz Jicsangba. A tanácskozás után ott találkozunk.

– De mi lesz, ha elfoglalják a várost? – bukik ki Mej-linből, amitől mindnyájan rettegnek.

– Ó! – visong Ven-ling. – A japán banditák megkínoznak és megölnek minket! Önző disznó vagy, aki sorsára hagyja a feleségét és a gyerekeit. – Hangja hisztérikus magaslatokba csap. – Minket is vigyél, vagy maradj velünk! Szükségünk van rád!

Lung-vej kihúzza magát.

– Most a hazámnak van rám szüksége – közli kimért hangon.

Ven-ling és Lung-vej összeakasztja a tekintetét.

– Hát menj – mondja végül Ven-ling fagyos hangon. Haja szerteszét áll, arca betegesen sápadt. Az elmúlt néhány napban feladta a kísérletezést, hogy reggelente kisminkelje magát. – Menj, és ölesd meg magad, legyél te is halott és haszontalan hős, mint a testvéred! – fordít hátat. Li-fen követi.

– Nincs időm az esztelenségedre, asszony! – kiált utána Lung-vej. Egy legyintéssel elintézi a kirohanást, és lerángatja bőröndjét a szekérről. Beletúr a holmijába, mielőtt szót vált Huval.

Zsen-su és Li-ling könnyekben tör ki, Mej-lin siet megvigasztalni őket. Egy bambuszszőnyegre ülteti a gyerekeket, és kezükbe nyomja a kis kalácsot, amit épp egy ilyen alkalomra tartogatott. Könnyes és maszatos az arcuk.

– Lassan egyetek – kéri tőlük. – Most beszélek a bácsikáddal. Bármi lesz is, én gondoskodok rólatok. Megígérem.

Mikor közelebb lép hozzá, Lung-vej megfordul, és olyan átható tekintettel mered rá, hogy borsódzik tőle a háta. A férfi egy bankókkal teli vaskos borítékot tart a kezében.

– Miután elmegyek, Mej-lin, Hu egy félreeső csapásra visz titeket. Megmutatja a mezőn átvezető utat, azután magatokra hagy. Pirkadatkor ezen az úton vágjatok át Jüejangba, és ott menjetek ebbe a házba. – Lung-vej bőröndjére fekteti a borítékot, hátára felvázolja a város kezdetleges térképét, és nagy „X”-szel megjelöli az egyik mellékutcát. Leírja a nevet és a címet. – Itt várjatok a kísérőre. – Átadja a borítékot.

Mej-lin kiolvassa a nevet.

– Liu Su-fan.

– Bízz bennem, Mej-lin. Su-fan gondoskodni fog rólatok.

Lágyan ejti ki a női nevet. Mej-lin gyors pillantást vet Ven-lingre, aki egy bokor mellett duzzog.

– Ven-lingnek igaza van, ez őrültség. Te is tudod, mit műveltek a japán katonák Nankingban. Nem hiheted, hogy biztonságban leszünk.

A férfi megrázza a fejét.

– Sosem mondtam, hogy biztonságban leszünk, de ez a legjobb esélyünk. Ha nem megyek Hengjangba, mindannyiunk számára elvész a lehetőség.

– Visszatérsz Csangsába, megkeresni Hung-cét? Hagysz egy üzenetet Hsziao-vennek, ha hazatérne és nem találna minket?

Lung-vej arckifejezése ellágyul.

– Mej-lin – szól gyengéd hangon. – Az apám, a testvérem… – elhal a hangja.

Mej-lin bele se mer gondolni abba, amit kimondatlanul hagy.

– Túl kockázatos szétválni, Lung-vej. És ha valami rosszul sül el? Hogyan találunk meg Jicsangban?

A férfi elnézi, azután még több pénzt tömköd a borítékba.

– Mindig pörög az agyad, igaz? Minden rendben lesz, csak várjatok Jüejangban a kísérőre. Ha valami mégis balul ütne ki, ennyi elég kell legyen, hogy eljussatok Jicsangba. Találkozunk a Huangling-templomban.

– Mikor?

– Két-három hét múlva? Ha előbb érnék oda, bevárlak titeket. Ha ti lennétek az elsők, várjatok meg.

Épp akkor adja át a borítékot, mikor Ven-ling és Li-fen visszatér. A készpénzköteg súlya megnyugtató Mej-lin számára. Azt jelzi, megértik egymást, és megállapodásra jutottak. Ven-ling makacsul hallgat. Lung-vej hiába próbálja megölelni, elhúzódik az érintése elől. Lung-vej sebtében átkarolja lányait és magához szorítja Zsen-sut.

– Maradjatok együtt. Megígéritek? – Kivárja, amíg Ven-ling és Mej-lin is rábólint. – Találkozunk Jicsangban.

Felkapja a poggyászát, és elindul a terepjáró felé.

Miután Lung-vej távozik, Mej-lin továbbítja utasításait Ven-lingnek. Sógornője nem szakítja félbe, csak eluralkodik arcán a félelem és a harag. Miután végez, Ven-ling ajkai vékony vonallá préselődnek össze.

– Hát jó. – Beletúr a bőröndjébe, kiráz és széthajtogat egy selyemruhát, majd egy nadrágot. Kézbe veszi és visszateszi hajkeféjét, azután előszed egy kesztyűt és felhúzza.

– Sajnálom, nővérem, hogy…

– Ne. – Ven-ling feltartott kézzel megállítja, de még a bőröndjéből se néz fel. – Ne hidd, hogy ettől mindjárt barátnők vagyunk. Ne hidd, hogy segíthetsz ezen a rémes helyzeten. Ne hidd.

Mej-lin úgy érzi, mintha arcon ütötték volna.

– Ven-ling. – Meglepve hallja, mennyire reszket a hangja. Erőt vesz magán. Azután felizzik a haragja, és határozott hangon folytatja: – Most az a legfontosabb, Ven-ling, hogy eljussunk Jüejangba. Nem kell kedvelnünk egymást, de muszáj segítenünk egymásnak.

Ven-ling sarokba szorított és dühödt állatként kapkodja a fejét. Mej-lin nem szól többet. Ven-ling még egyszer átrendezi a bőröndjét, mielőtt rázárja a fedelet.

Aznap éjjel Hu egy nagy fa tövében hagyja őket, hogy ott várakozzanak. A hajnali órákban, mikor csak néhányan járnak az országúton, felkeltik a gyerekeket. Mej-lin beléjük fojtja a kérdéseket, és megnyugtatja őket, hogy mindnyájan rendben lesznek. Vállán érzi bizalmuk súlyát. A holdfénynél nesztelenül átvágnak a mezőn.

Ahogy közelednek Jüejang felé, látja, hogy sok lakóházon és épületen már japán zászló leng. Nagyot dobban a szíve. Int Ven-lingnek, a zászlókra mutat. A várost már elfoglalták. Mi lesz most?

– Keressük meg Liu Su-fant – felel némán Ven-ling.

Mej-lin bólint, és előhúzza a borítékot. Az árnyak közt lapulva gyorsan utat találnak a házhoz.

Mej-lin nagy levegőt vesz, mielőtt halkan bekopog.

Várnak.

A nő odabent először résnyire nyitja ki az ajtót. Épp csak annyi időre, hogy szemügyre vehesse őket.

– Hordjátok el magatokat.

Mej-lin visszanyeli a torkába kúszó félelmet, mielőtt újra kopogtat, és erősködik, hogy Tao Lung-vej küldte őket. Erre már kitárul az ajtó, és a nő sietve betereli őket.

– Tao Lung-vej, mi? – kuncog magában. – A gazember, tudja, hogy bármit megtennék érte. Aztán melyik közületek a felesége?

– Én – húzza ki magát Ven-ling.

A nő tetőtől talpig végigméri.

– Ki más lenne? Mindig is bolondult a csini pofikért.

Ven-ling megvetően felhorkan.

– Hát te? – kérdi Su-fan Mej-lint.

– A sógornője vagyok.

– Á, igen. – Liu Su-fannak mintha eszébe jutna valami. – Te lehetsz Hsziao-ven felesége. Lung-vej mesélt rólad.

Hsziao-ven nevének említésére Mej-lin szeme könnybe lábad. Szólni se tud.

– Mi történt a Tao fivérekkel, hogy ideküldtek titeket?

Ven-ling hebegve magyarázatot ad, míg Mej-lin tovább küzd a könnyeivel.

Miután kedveskedik kicsit a gyerekeknek, Su-fan több rizst szolgál fel nekik, mint amennyit összesen láttak, mióta elhagyták Csangsát. Ezután vizet tölt egy nagy sárgaréz dézsába, és felteszi a tűzhelyre. Meg kell mosakodniuk, azután kipihenhetik a fáradalmaikat. Míg a víz fortyog, a nő mutat nekik egy szobát, melynek bejáratát a konyhai szekrény rejti. A szobában tiszta szalmazsákokat találnak, durva, nyűtt pokróccal letakarva. Ablak nincs, de Su-fan meggyújt egy kis petróleumlámpát, ami meghitté és biztonságossá varázsolja a szűkös teret. Miután mindenki megfürdik és megszárítkozik, Ven-ling visszavonul a szobába, hogy lefektesse a gyerekeket.

Odakint a konyhában Mej-lin segít Su-fannak a rendrakásban.

– Mióta ismered Lung-vejt? – tudakolja.

– Sok éve már. – Su-fan olyan pillantást vet rá, ami többet elárul bármilyen magyarázatnál. – Régi barátok vagyunk – teszi hozzá. Amikor Ven-ling előjön, mindhárman leülnek.

Su-fan kitölt három csésze teát.

– Találkoztatok valakivel, mikor ma reggel átjöttetek a városon?

Mej-lin és Ven-ling egyszerre rázza a fejét.

Su-fan feláll és az ablakhoz lép. Kikémlel az összehúzott függöny mögül. Az utca lassan életre kel. A környéken élők megetetik a jószágokat, kiviszik az éjjeliedényeket, vizet gyűjtenek aznapra.

– A nyavalyás Kempejtaj minden reggel és délután járőrözik az utcákon. Jó, hogy senki nem látott meg. – Su-fan a két nőhöz fordul, és megkeményedik a hangja. – Amint besötétedik, megmutatom a városból kivezető utat.

– Lung-vej azt mondta, hogy itt várjunk, amíg valaki Jicsangba nem kísér minket – tiltakozik Ven-ling.

Su-fan összeráncolja a homlokát.

– Lepihenhettek a hátsó szobában. Talán napközben értetek jön valaki. – Azután megcsóválja a fejét és felemeli a kezét. – Akárhogy is, nem maradhattok. Amint besötétedik, tovább kell állnotok.

Ven-ling elsápad. Haragja ott fortyog a felszín alatt. Reszket a keze, ahogy leteszi a csészét, és elvonul a gyerekeihez.

Mej-lin Su-fanhoz fordul.

– Kérlek, nem engedhetnéd, hogy maradjunk egy kicsit? Tudom, hogy senki sem látott meg, és abban is biztos vagyok, hogy Lung-vej értünk küld valakit.

– Nem tehetem kockára a hálózatot, ezt Lung-vej is tudja. – Su-fan határozott hangon beszél.

Mej-lin az asztal alatt kabátja ujját rángatja. Addig babrál, amíg megoldja a cérnaszálakat, és kiszabadít egy aranypénzt. Az asztalra helyezi.

– Kérlek.

Su-fan habozik, mielőtt elveszi a pénzt. Átforgatja a tenyerén, ráköp és addig dörzsöli, míg fel nem fénylik. Végül ráharap, és tanulmányozza az apró fognyomokat. Elégedetten vágja zsebre.

– Egy napot kaptok, egyetlenegyet. Ha utána se jön senki, mennetek kell. Ha tovább maradtok, valakinek biztosan feltűnik. Valakinek mindig feltűnik.

– Megértettem – bólint Mej-lin.

Másnap Su-fan kora reggel elmegy. Mej-lin elszórakoztatja és csendben tartja a gyerekeket a hátsó szobában. Megnyugtatja őket, hogy valaki értük jön, vagy ha mégsem, keresnek egy hajót, ami elviszi őket Lung-vejhez. Ven-ling nyugtalanul topog az ablaknál. Mikor visszatér, Su-fan leszidja, mert attól tart, hogy meglátják. Elmúlik a nap, de a kísérő nem jelentkezik. Su-fant nem lehet megingatni. Éjjel menniük kell. Mej-lin még egy aranypénzt nyom a tenyerébe.

– Beszereznél nekünk az útra ezt-azt, nővérem?

A két nő tanácskozik, mielőtt Su-fan újra elhagyja a házat. Friss bambuszmatracot és bélelt takarót hoz mindenkinek, hozzá zománcos edényt a mosáshoz és főzéshez, kis zsák rizst, egy csomag sót és egy üveg étolajat. Levetett nadrágokat is talált a gyerekeknek – még nagyok rájuk, de most minden meleg ruhának hasznát veszik.

Kétnapnyi pihenés, melegség és kiadós étkezés után ideje indulni. Mej-lin köszönetet mond Liu Su-fannak. Ven-ling nem mond semmit. Napnyugtakor kifelé indulnak a városból, végig egy kevéssé ismert csapáson, ami a Jangce mentén halad.

Harmadik fejezet

A Jangce mentén, Kína, 1938. november

Virradatra elérnek egy várost, ami elég nagy ahhoz, hogy a felfelé haladó hajók megálljanak itt, felvenni az utasokat és a csomagokat.

– Megváltom a jegyeket – indul Ven-ling a kikötő felé.

A gyerekek lemaradoznak. Kimerültek az egész éjszakai gyaloglástól, de megelevenednek, mihelyt reggelit kapnak Mej-lintől. Li-ling és Zsen-su játszani kezd. Li-fen hiába próbál bekapcsolódni, ügyet se vetnek rá. Harag villan át az arcán.

– Úgyse szeretem a kisbabáknak való játékokat – közli, azzal hátat fordít nekik.

Mej-lin látja a kikötőnél táborozó tömeget. Az nem lehet, hogy mind a hajókra várjanak, igaz?

Ven-ling nyúzott arccal tér vissza.

– A hajók nem járnak túl gyakran, és ha mégis, alig lehet rájuk jegyet kapni.

– Mibe kerülnek?

Ven-ling megnevez egy csillagászati összeget. Mej-lin a kezébe nyomja Lung-vej borítékját. Ven-ling félúton tart a számolásban, mikor abbahagyja. Ennyi sehogy sem elég.

– Gyalogolnunk kell – jelenti ki Mej-lin.

– Gyalogolni? – jajong Ven-ling. – Egész Jicsangig? Hogy bírnák ki a gyerekek?

Mej-lin számba veszi pénzét és kincseit. Ven-lingnél is kell lennie valamennyinek. Ha mindenüket összeteszik, talán elég lesz, hogy megváltsák a jegyeket, de utána miből vesznek majd élelmet és minden mást? Nem éri meg a kockázatot.

– Nézd ezeket az embereket – mutat körbe a tömegen. – Ostobaság lenne egy hajóra várni, ami talán el sem visz.

Ven-ling minden tiltakozása ellenére kitart. Gyalogolnak. Az elkövetkező néhány napban hallgatólagos megállapodásra jutnak. Nem tehetnek mást, egymásra kell támaszkodniuk. Hozzájuk hasonló családok járják a vidéket, de a banditák és tolvajok se lehetnek messze. Mej-lin a teljes kimerültség és éberség közt ingázik, mégis hálás minden napért, ami közelebb viszi őket Jicsanghoz, és reményei szerint Lung-vejhez.

Ahogy telnek a napok, összemosódnak a városok, falvak, vidékek. Már azt se tudja, mióta vannak úton. Vizelettől és rothadástól bűzlő útszéli szeméthalmokat, szennyes ruhákat és koszlott szalmazsákokat hagynak el. Szálláshelyeket rögtönöznek maguknak, piacokon alkudoznak az apró szemű, penészes édesburgonyáért. Bármilyen hidegek az éjszakák, nem gyújtanak tüzet, nehogy odavonzzák a japán repülőket. Sebtében, a nap első fényénél letudják a főzést, olykor napokra előre.

Így megy ez: egy jáde karkötő egy zsák rizsért; arany fülbevaló a meleg szállásért; ezüstök az olajért. Amint Lung-vej pénze elfogy, előkerülnek az érmék, bankók és amulettek, amiket Mej-lin a kabátokba varrt és Ven-ling a holmijába rejtett, hogy mindennapi megélhetési cikkekre cseréljék őket.

Néha hiába is lenne pénzük: nincs mit vásárolni. Az előző napi maradékon élnek, belekeverik az út mentén talált emészthető gyökereket és leveleket. Mej-linnek oly sokfelé kéne hasadnia, a pihenés minden reménye nélkül, hogy a kimerültség már beeszi magát a csontjaiba. Zsen-su és Li-ling folyton szipog, Zsen-sut köhögés is kínozza. Arcuk-kezük a csípős szelektől vörös és érdes. Lassan december lesz, tiszta éjjeleken máris érezhetően leesik a hőmérséklet. Reméli, hogy még a fagyok beköszönte előtt eljutnak Jicsangba.

– Az mi? – kérdi Zsen-su egyik reggel Csingcsou közelében, még mindig sok-sok mérföldre Jicsangtól. Egy csapat egyenruhás fiúra mutat, akik az úton masíroznak. A legfiatalabb alig lehet idősebb nála, a korosabbak már kész fiatalemberek. Mind kis zsákot vet a vállára, és menetelés közben énekel.

– Valami iskola lehet – felel Mej-lin.

Kapkodva közelebb tereli Zsen-sut és Li-linget, hogy hallja őket. Nemsokára elérnek hozzá a szavak: versszakokat idéznek a Szan Ce Csingből. Velük mormolja a jól ismert háromszavas verssorokat, s ahogy a szótagokat formálja, megidéz egy másik korszakot, egy másik világot. Eszébe jut apja, aki annak idején versszakonként tanította meg rá. Szívesen visszatérne azokba az időkbe, és lenne újra gyermek, távol ettől a háborútól, ettől a céltalan bolyongástól.

– Mit mondanak, nénikém? – szakítja félbe a gondolatait Li-ling. – Honnét ismered a szavakat?

– Ez a Szan Ce Csing. A papám tanított rá. – Mej-lin szinte magában beszél.

– Minket is megtanítasz rá, nénikém? – kérdi Li-ling.

Hát persze! Eddig miért nem jutott eszébe? Épp megfelelő korban vannak a tanuláshoz.

– A Szan Ce Csinget három írásjelenként mondjuk fel. Nagyon régi költemény, ezért is fontos megismerni. Megtanít az erkölcsre, a történelemre, a tudományokra és a helyes magaviseletre.

A gyerekek visszarettennek.

– Ó, ezek a megszeppent tekintetek! Ne féljetek, nem olyan nehéz, viszont remek móka. Mindennap megtanultok néhány újabb hármas részletet, és nemsokára betéve tudjátok az egészet.